Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. У січні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просила визнати за нею право власності на частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартира [ADDRESS] ; житловий будинок кадастровий номер 1210100000:01:695:0037 за адресою: [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] . 17 лютого 2020 року позивачкою було подано Заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просила визнати за нею право власності на частку майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, на нерухоме майно, що було зазначено у позовній заяві, а також на корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФерроМет1». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 20 червня 1998 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За цей час відповідачем у шлюбі було придбано перелічене вище нерухоме майно. На підставі статей 60, 69, 71 Сімейного кодексу України позивачка як дружина має право на частину набутого під час шлюбу майна. 25 березня 2020 року на адресу суду поштою представник відповідача направив клопотання від 18 березня 2020 року, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Вважає, що відсутні підстави для поділу переліченого майна, оскільки спірне майно належить відповідачу. Враховуючи запровадження карантину на території України, просив розгляд справи провести без участі відповідача та його представника. 19 квітня 2022 року від представника відповідача надійшло клопотання, в якому він просить розглянути справу без участі відповідача та його представника. Повідомляє суд, що позовна вимога про поділ корпоративних прав у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФерроМет1» не підлягає задоволенню, оскільки подружжям було досягнуто згоди про відчуження на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав у розмірі 100% статутного капіталу на користь їх спільної дитини. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2020 року відкрито провадження в цивільній справі за даним позовом. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року\~вирішено залучити до участі у розгляді цивільної справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2021 року\~зупинено провадження у цивільній справі №201/990/20 до набрання законної сили рішенням у господарській справі №908/976/19 за заявою Приватного підприємства «Мілітарі» про банкрутство. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 травня 2021 року Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2021 року про зупинення провадження скасовано,\~справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року\~зупинено провадження у цивільній справі №201/990/20 до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №183/7765/15. Постановою Дніпровського\~апеляційного суду\~від 27\~жовтня 2021\~року\~Ухвалу Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~15\~липня 2021\~року\~скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року\~зупинено провадження у цивільній справі №201/990/20 до ухвалення остаточного судового рішення у справі №183/7765/15. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2024 року\~поновлено провадження у цивільній справі. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року до участі у розгляді цивільної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено [PERSON] . 17 червня 2025 року суд перейшов до розгляду справи по суті, учасникам справи було надано можливість висловити свої позиції щодо предмету спору, при цьому представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, представник відповідача стверджував, що поділ майна неможливий, оскільки майно придбано за особисті кошти відповідача, представники третіх осіб зазначили, що частина спірного майна, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] незаконно вибула із власності [PERSON] , та вона є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . В подальшому справа призначалася до розгляду по суті ще три рази: на 18 вересня 2025 року, на 27 жовтня 2025 року, на 01 грудня 2025 року. 24 листопада 2025 року представником відповідача було подано додаткові пояснення у справі, в яких він зазначає про те, що Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у справі №183/7765/15 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2023 року, а ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на зазначену ухвалу суду. Просить подальший розгляд справи здійснювати на підставі наявних матеріалів справи, без участі відповідача та його представника. Оскільки пояснення по справ представник відповідача надав. 27 листопада 2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких представник позивача просить розгляд справи здійснювати на підставі наявних матеріалів справи, без участі позивачки та її представника. Зазначає, що пояснення по суті позовних вимог було надано представником позивача в судовому засіданні. 30 листопада 2025 року від представника третьої особи [PERSON] адвоката Гудименка В.Г. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату після розгляду справи №183/7765/15 та справи № 183/7100/24, а також через те, що він не може прибути у судове засідання у зв`язку із виїздом до Харківської області (Вовчанський район) для участі у невідкладних діях, проте доказів такого виїзду до клопотання не додано. 30 листопада 2025 року від представника третьої особи Грамса В.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату після розгляду справи №183/7765/15 та № 183/7100/24, аналогічне клопотання останнім подавалося і 24 листопада 2025 року. Ознайомившись із клопотаннями про відкладення розгляду справи, поданими представниками третіх осіб, суд змушений їх відхилити, оскільки відповідно до частини 2 статті 223 ЦПК України відсутні підстави для відкладення розгляду справи. Так, зі змісту клопотань представників третіх осіб вбачається, що фактично вони просять зупинити провадження по справі до розгляду інших цивільних справ. Водночас, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. При цьому, відповідно до частини 3 статті 210 ЦПК України, провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених\~пунктами 1-3,\~4-1\~частини першої статті 251 та\~пунктами 1-3 частини першої статті 252\~цього Кодексу. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у Постанові від 03.05.2018 по справі № 752/9802/17, підставою для зупинення провадження у справі не може бути касаційне оскарження попередніх судових рішень у справі, оскільки ці рішення набрали законної сили. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 06.02.2020 по справі № 307/345/17. Тобто, у суду відсутні підстави для зупинення провадження або відкладення розгляду справи до закінчення розгляду справ №183/7765/15 та №183/7100/24. Визнати ж\~поважною причиною\~неприбуття у\~судове засідання\~представника третьої\~особи [PERSON] \~ адвоката\~Гудименка В.Г.\~через виїзд\~в іншу\~область для\~участі,\~як він\~пише у\~своєму клопотанні\~від 30.11.2025,\~у невідкладних\~діях,\~відповідно до\~п.2\~ч.2\~ст.223\~ЦПК України,\~у суду\~немає підстав\~через неподання\~ним будь-яких\~доказів щодо\~цього факту.\~До того\~ж,\~судові засідання\~у справі\~вже неодноразово\~відкладалися за\~його клопотаннями раніше. Водночас, відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Отже, справа підлягає розгляду по суті. Доходячи до такого висновку, суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). В даному випадку, з моменту подачі позову минуло майже шість років, суд вживав усіх можливих заходів, спрямованих на забезпечення прав усіх учасників справи, якими вони мали можливість скористатися у повному обсязі. Фактичні обставини встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.\~ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , позивачка та відповідач зареєстрували шлюб 20 червня 1998 року, про що зроблено запис за № 417. У період шлюбу сторонами придбане наступне нерухоме майно, яке зареєстроване за відповідачем: 1.На публічному аукціоні придбано квартиру [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу майна боржника від 29.07.2019 року. 2.На підставі договору купівлі-продажу від 01.02.1999 року придбано квартиру [ADDRESS] . 3.На підставі Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.06.2007 року та ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.09.2007 року набуто право власності на житловий будинок та земельну ділянку розміром 0,1042 га по [ADDRESS] . Відповідач також є власником Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕРРОМЕТ1" (код ЄДРПОУ 32341106), якому належить 100% частики у статутному капіталі (розмір внеску до статутного фонду 16\~500, 00 грн.), дата державної реєстрації 27.12.2002 року. Отже, майно придбане сторонами під час перебування у шлюбі. Надаючи оцінку доводам учасників справи, та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що відповідно до ст.60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. У відповідності до ст.ст.69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.2 ст.372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.61 СК України\~спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України\~та\~ст.372 ЦК України. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). Суд звертає увагу на те, що закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 по справі № 6-843 цс 17, та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 по справі №235/9895/15-ц, та від 05.06.2018 по справі №404/1515/16-ц. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбане ними нерухоме майно, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 його частину. Разом з тим, суд враховує, що за час розгляду справи, подружжя дійшло взаємної згоди про відчуження корпоративних прав ТОВ «ФерроМет1» на користь їх доньки. У зв`язку з наведеним, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити, оскільки корпоративні права ТОВ «ФерроМет1» не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1, 2 ст.76\~ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно\~ст.77 ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78\~ЦПК України,\~суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно\~ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст.80 ЦПК України, достатніми є\~докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У зв`язку з тим, що перелічене у позовній заяві нерухоме майно придбане під час перебування сторін у шлюбі, суд доходить висновку, що вказані позивачкою об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю подружжя, отже позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд не може взяти до уваги доводи третіх осіб стосовно того, що частина спірного майна, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] незаконно вибула із власності [PERSON] , та уч квартира є об`єктом спільної сумісної власності не сторін по справі [PERSON] та [PERSON] , а третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , виходячи з наступного: Постановою Верховного суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу [PERSON] по справі №183/7765/15 було задоволено. Рішення суду касаційної інстанції набрало законної сили, не підлягає подальшому оскарженню, та є обов`язковим для учасників справи. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12.11.2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] закрито. Ухвала апеляційного суду набрала законної сили з моменту її підписання. Отже, на сьогодні наявні 2 судових рішення по вказаній справі: 1. Судове рішення суду касаційної інстанції, яким скасовано Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року про часткове задоволення апеляційної скарги [PERSON] , та витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] . 2. Судове рішення суду апеляційної інстанції, яким закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] , як особи, яка не брала участь у розгляді справи, встановивши, що рішенням суду першої інстанції його права не порушені. Цими судовими рішеннями залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] щодо витребування спірної квартири на її користь. Тобто, в межах справи №183/7765/15 встановлено, що спірна квартира належить добросовісному набувачу [PERSON] , та є його власністю. Що стосується справи №183/7100/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поділ майна подружжя та витребування майна, яка наразі перебуває в провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, то як вже згадано вище, провадження у справі, що розглядається (№201/990/20), в силу вимог частини 3 статті 210 ЦПК України, зважаючи на стадію розгляду даної справи, не може бути поставлене в залежність від наслідків її розгляду. Щодо розподілу судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 10\~510, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial