Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Путіліна Євгена Вікторовича звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 16.12.1995 був зареєстрований шлюб, який розірвано 28.03.2016 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області. Під час перебування в шлюбі в період з 16.12.1995 по 28.03.2016 було набуто наступне майно: - земельну ділянку, площею 0,1216 га, кадастровий номер 0520681000:14:00:0019, що розташована по [ADDRESS] , - побудовано житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . До 2024 року спірних питань з приводу спільного використання нерухомого майна між колишнім подружжям не виникало, однак у зв`язку з тим, що відповідач з жовтня 2024 року перешкоджає позивачці користуватися спільним майном подружжя, позивач була змушена зверталася до відділу поліції про перешкоджання користування її власністю. Розуміючи, що з відповідачем не можливо врегулювати спір мирно, позивач змушена звернутись до суду, щоб відновити свої порушені права. З огляду на вищевикладене позивач просить: визнати житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,1216 га, кадастровий номер 0520681000:14:00:0019, що розташована по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Поділити спільне майно [PERSON] та [PERSON] наступним чином: Визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на: 1/2 житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] ; та 1/2 земельної ділянки площею 0,1216 га, кадастровий номер 0520681000:14:00:0019, що розташована по [ADDRESS] . Здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~від 19.06.2025\~позовну заяву\~прийнято до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у справі,\~розгляд справи\~вирішено проводити\~в загальному\~позовному провадженні. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем відзив на позовну заяву не подавався. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача адвокат Путілін Є.В. подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити. Щодо ухвалення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення\~оголошення-повідомлення\~на офіційному\~веб-порталі\~судової влади\~України, а також шляхом направлення кореспонденції за його зареєстрованим місцем проживання. Відповідач отримував надіслану кореспонденцію, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення 0610273212186 від 10.08.2025, 0610279375079 від 19.09.2025, а також трекінгом відправлення R067018218132, проте правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Враховуючи зазначене вище та положення ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне. Судом встановлено, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2016 (справа №127/3153/16-ц) розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , що був зареєстрований 16 грудня 1995 року у Виконавчому комітеті Дружненської сільської ради Калинівського району у Вінницькій області. За [PERSON] зареєстровано земельна ділянка, площею 0,1216 га, кадастровий номер 0520681000:14:00:0019, що розташована по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.08.2000 р., державним актом на право власності на земельну ділянку від 29.12.2012 року та витягом з Державного реєстру речових прав нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2015 року №36155067. Також за [PERSON] зареєстровано житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом виготовленим 20.02.2015 р. декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 27.02.2015р., свідоцтвом про право власності від 09.04.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.04.2015 року. Арешти на будинковолодіння та земельну ділянку відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою №430457745 від 09.06.2025. У відповідь на адвокатський запит адвоката Путіліна Є.В. Відділення поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області надало наступну інформацію: під час перевірки інформації в базі даних Інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційного порталу Національної поліції України» встановлено, що гр. [PERSON] , зверталась до відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, а саме: - 27.10.2024 о 17:29 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, шо за адресою: [ADDRESS] , заявниця - [PERSON] повідомляє, що годину тому колишній чоловік застосував до неї фізичну силу та зник з місця події. В подальшому встановлено, що гр. [PERSON] вчиняв стосовно своєї колишньої дружини [PERSON] домашнє насильство, а саме погрожував їй вбивством, виражався нецензурною лайкою в її сторону, виганяв з будинку, та душив подушкою, після того як заявниця викликала поліцію її колишній чоловік місце події покинув. В подальшому дане звернення належним чином зареєстроване відділом поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькі області. - 10.01.2025 о 21:34 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: [ADDRESS] , заявниця [PERSON] повідомила про те, що виник конфлікт з відомими особами, які відмовляються покидати помешкання заявниці, просять допомоги працівників поліції. В подальшому дане звернення належним чином зареєстроване відділом поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області за № 491 від 10.01.2025. Дана подія була вирішена мирним шляхом на місці події, заяв та скарг не надходило. Відповідно до консультаційного висновку №ІК-23/1 про оціночну вартість об`єкта нерухомості, вартість земельної ділянки станом на 11.06.2025, кадастровий номер 0520681000:14:001:0019, загальною площею 0,1216 га становить 997358,00 грн. Відповідно до консультаційного висновку №ІК-23/2 про оціночну вартість об`єкта нерухомості, вартість житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 148,60 кв.м., житловою площею - 77,3 кв.м. станом на 11.06.2025, становить 2950519,00 грн. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями ч. 1 ст.\~60, 63, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст.\~70 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1\~ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Згідно абзацу першого пункту 22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно пункту 30 Великої Палати Верховного Суду України у справі № 209/3085/20 провадження № 14-182цс21 від 08.02.2022 року розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України\~(стаття 68 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Згідно із\~статтею 364 ЦК України\~співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя\~статті 368 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до\~ст. 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської\~Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 81 ЦПК України\~на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), зазначено, що: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуванні обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)». Відтак, суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем той факт, що спірна земельна ділянка та житловий будинок з господарськими спорудами, який зареєстрований на ім`я [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі, а тому належать сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягають поділу між ними у рівних частках. Наявність обставин, які давали б підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності, суд не встановив. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір у сумі 12250,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11. На підставі викладеного,

Outcome: approved