Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. До Хотинського районного суду за підсудністю надійшла цивільна справа, з урахуванням уточнених позовних вимог, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Недобоївська сільська рада Дністровського району Чернівецької області про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення. Позов обґрунтовано тим, що позивачка є законним власником житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . Право власності на це майно перейшло позивачці у порядку спадкування від померлої матері, що підтверджується відповідними документами долученими до матеріалів справи. Зазначає, що у квітні 2025 року їй стало відомо про самовільне заселення до вказаного будинку сторонніх осіб, відповідачів по справі, заселення відбулося за відсутності будь-якої згоди або договору з власницею майна, підстав на законне користування майном відповідачі не мають, укладених у письмовій формі, що підтверджують передачу права користування чи володіння вказаним житлом не існує. Посилання відповідачів про усну домовленість з [PERSON] , колишнім чоловіком позивачки, є юридично не спроможним та нікчемним, оскільки її колишній чоловік ніколи не був співвласником зазначеного майна, оскільки воно набулося нею виключно за спадком, що підтверджує правовий статус майна як особистої приватної власності. Також вказує, що [PERSON] не був і не є власником вказаного житлового будинку, він не мав жодного права розпоряджатися цим майном, а отже не мав повноважень укладати будь-які договори чи домовленості щодо цього майна, зокрема і з відповідачами. Так звана усна домовленість між відповідачами та [PERSON] щодо купівлі-продажу вказаного житлового будинку є нікчемною на підставі ст.215 ЦК України, оскільки така домовленість укладалася не уповноваженою особою, яка не мала речових прав на спірне майно. Факт проживання особи в житлі без згоди власника є самовільним користуванням, яке порушує право власності незалежно від мотивів такого проживання або відсутності конфлікту на початку вселення. Вона як власниця майна, несе обов`язки з утримання житла, водночас відповідачі фактично користуються чужим майном, не сплачуючи жодних витрат, чим порушують не лише право власності, а й принцип справедливого користування майном. Факт відсутності участі відповідачів в утриманні житла підтверджує незаконність їхнього перебування в ньому та додатково обґрунтовує необхідність їх виселення та усунення перешкод у користуванні майном. Посилається на те, що незаконне перебування відповідачів у житловому будинку створює перешкоди у реалізації нею свого права володіння, користування та розпорядження нерухомістю. Крім того, під час незаконного проживання відповідачі пошкодили майно (меблі, побутову техніку), а також знищили сад на присадибній земельній ділянці та орієнтовна вартість завданих збитків становить 10000 доларів США, що підтверджується актами огляду, фотоматеріалами. З моменту виявлення цього факту, вона неодноразово зверталася до відповідачів з усними вимогами залишити житло, однак вони відмовилися добровільно звільнити будинок, на її законі вимоги вони реагували неадекватно та з ознаками агресивної поведінки, у зв`язку з чим вона вимушена неодноразово звертатися до правоохоронних органів. Просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено провести за правилами загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначено на 24.07.2025 року. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 24.07.2025 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Мандзюка В.Б. про заміну первісної третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Новодністровську міську територіальну громаду на належну третю особу Недобоївську територіальну громаду Дністровського району Чернівецької області. відкладено розгляд підготовчого засідання на 26.08.2025 року. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 26.08.2025 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Мандзюка В.Б. про уточнення позовних вимог задоволено. Вирішено в подальшому розглядати справу з урахуванням уточнених позовних вимог. В підготовчому засіданні оголошено перерву до 19.09.2025 року. Ухвалою Хотинського\~районного суду\~від 19.09.2025\~року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 06.10.2025 року. У зв`язку із неявкою відповідачів по справі розгляд справи було відкладено. Позивач [PERSON] в судове засідання 21.11.2025 року не з`явилася, на адресу суду надіслала заяву, в якій просить про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник позивача [PERSON] адвокат Угриновський С.В. в судове засідання 21.11.2025 року не з`явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`являлися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, шляхом направлення кореспонденції на адресу реєстрації, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду із відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою, відзив на позовну заяву у встановлений строк не надали, причини неявки суду невідомі. У тому випадку, якщо зазначено, що «адресат відмовився» чи «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК та правової позиції ВП ВС, викладеною у постановах від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, КЦС ВС від 21 грудня 2022 у справі № 757/15603/19, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Від відповідачів відзиву на позов не надійшло, про поважні причини неявки суд не повідомлений. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За змістом ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, якщо відповідач не повідомив суд про причини неявки та якщо від нього не надійшов відзив, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів, у разі згоди на це позивача. Враховуючи той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у розумінні ст. 130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, не надавли відзиву на позов, позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, суд приходить до висновку щодо можливості проведення заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки справа слухалась за відсутності всіх учасників справи, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини встановлені судом. Суд,\~ проаналізувавши\~матеріали справи,\~вивчивши та\~дослідивши письмові\~докази по\~справі,\~всебічно перевіривши\~обставини,\~на яких\~вони ґрунтуються\~у відповідності\~з нормами\~матеріального права,\~що підлягають\~застосуванню до\~даних правовідносин,\~встановив наступні\~обставини та\~дійшов до\~наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади за №2024/001345917 від 08.02.2024 року (а.с.12). Копією свідоцтва про зміну прізвища серії [NUMBER] від 09.01.2024 року підтверджено, що [PERSON] 09.01.2024 року змінила прізвище на [PERSON] (а.с.13). З копії свідоцтва про право на спадщину вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на спадкове майно яке складається із житлового будинку [ADDRESS] (а.с.14). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №187926913 від 07.11.2019 року підтверджено право власності [PERSON] на житлового будинку [ADDRESS] (а.с.15-16). До матеріалів справи долучено копію технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.17-22). Судом досліджені матеріали перевірки Дністровського РВПВП №2 (м. Хотин) ГУНП в Чернівецькій області від 30.04.2025 року по заяві [PERSON] від 09.04.2025 року про самовільне заселення сторонніх осіб до належного їй житлового будинку (а.с.23-36). До матеріалів справи долучено рішення Недобоївської сільської ради Дністровського району Чернівецької області від 10.12.2021 року за №421/16/21 Про перейменування вулиць села Ширівці Дністровського району Чернівецької області, зі змісту якого вбачається, що вулиця Островського перейменована на вулицю Яремчука Назарія (а.с.75-76). Також представником позивача долучено до матеріалів справи відповідь на адвокатський запит наданий Шировецьким старостинським округом за вих..№126 від 11.11.2025 року, з якого вбачається, що під час перевірки проживання в господарстві за адресою: [ADDRESS] дійсно фактично проживають без реєстрації [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Застосовані норми права. Мотиви та висновки суду. Згідно зі ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Як зазначає у позовній заяві представник позивача, позивачу на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. Проте у вказаному будинку без законних підстав проживають [PERSON] та [PERSON] , які усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення в добровільному порядку відмовляються, що є порушенням права власності позивача на користування належним їй майном. Як встановлено судом, відповідачі на час розгляду справи, фактично проживають у спірному будинку без реєстрації, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит наданий Шировецьким старостинським округом за вих..№126 від 11.11.2025 року, з якого вбачається, що під час перевірки проживання в господарстві за адресою: [ADDRESS] дійсно фактично проживають без реєстрації [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Будь-яких доказів на спростування даного твердження позивача щодо підстав проживання у спірному будинку відповідачами не надано. Факт проживання особи в житлі без згоди власника є самовільним користуванням, що порушує право власності незалежно від мотивів такого проживання. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Матеріали справи містять достатньо належних і допустимих доказів, які підтверджують обґрунтованість вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки позивачкою доведено, що вона є законним власником цього майна. Натомість відповідачами не доведено, що вони є законними володільцями вказаного майна, чи доказів на підтвердження того, що вони правомірно займають спірний будинок. Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (див. Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020). Згідно ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Отже суд дійшов висновку, що з урахуванням того, що відповідачі не є власниками майна, членами сім`ї власника, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, то і використовувати таке майно для проживання не мають права. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року по справі № 196/476/13-ц, провадження № 61-48206св18. Судом враховуються положення статті 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Користуючись спірним будинком за відсутності правових підстав (власність, оренда), відповідачі фактично чинять власнику вказаного житла перешкоди в користуванні та розпорядженні її власністю. А тому оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивачки - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, ураховуючи, що відповідачка проживає, та перебуває в спірному будинку за відсутності правових підстав (власність, оренда), суд приходить до висновку, що за обставин цієї справи виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним. Частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення без надання іншого жилого приміщення, осіб які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина 3 стаття 116 ЖК ). У висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-2010цс16, вказано, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Враховуючи вказані приписи ЖК України, суд вважає, що вирішення питання про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення можливе, оскільки відповідачками не надано і матеріали справи не містять жодного доказу правомірності їхнього вселення у спірний будинок. З огляду на наведене, з урахуванням тієї обставини, що спірний будинок належить на праві власності позивачу, відповідачі вселились самоправно, суд вважає, що існують підстави для їх виселення без надання іншого жилого приміщення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому в силу вимог ст.141ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути сплачений судовий у розмірі по 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок, з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved