Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] у якому просить: Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступне майно: квартиру [ADDRESS] . нежитлове приміщення площею 4.1.кв.м. [ADDRESS] . автомобіль МАЗ, днз [NUMBER] , 1994 року випуску автомобіль МАЗ д.н.з [NUMBER] , 1992 року випуску автомобіль Renault Megane, днз [NUMBER] , 2014 року випуску. Визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину майна: квартири [ADDRESS] . нежитлового приміщення площею 4.1.кв.м. [ADDRESS] . автомобіля МАЗ, днз [NUMBER] , 1994 року випуску автомобіля МАЗ д.н.з [NUMBER] , 1992 року випуску автомобіля Renault Megane, днз [NUMBER] , 2014 року випуску Визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину майна: квартири [ADDRESS] . нежитлового приміщення площею 4.1.кв.м. № 1053 по вулиці Машинобудівників, смт Чабани Фастівського району, Київської області, автомобіля МАЗ, днз [NUMBER] , 1994 року випуску, автомобіля МАЗ д.н.з [NUMBER] , 1992 року випуску, автомобіля Renault Megane, днз [NUMBER] , 2014 року випуску. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 212. 13.01.2023 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/30937/21 шлюб розірвано. За період перебування у шлюбі сторони придбали майно: нерухоме майно та транспортні засоби. Нерухоме майно: 20.03.2020 року за договором купівлі - продажу - квартира [ADDRESS] . 11.06.2021 року за договором купівлі - продажу - нежитлове приміщення площею 4.1.кв.м. [ADDRESS] . Транспортні засоби: 29.09.2015 року - автомобіль МАЗ, днз [NUMBER] , 1994 року випуску 29.09.2015 року - автомобіль МАЗ д.н.з [NUMBER] , 1992 року випуску 19.08.2020 року - автомобіль Renault Megane, днз [NUMBER] , 2014 року випуску Квартира та транспортні засоби зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . В даний час позивачу стало відомо про намір відповідача продати транспортні засоби. Згоду на продаж транспортних засобів позивач не надавала. Також сторони не прийшли до згоди щодо поділу нерухомого майна. Позивач змушена звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Позовна вимога щодо поділу транспортних засобів не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним, оскільки відповідно до договорів купівлі-продажу транспортного засобу автомобілі МАЗ, днз [NUMBER] , 1994 року випуску 29.09.2015 року - автомобіль МАЗ д.н.з [NUMBER] , 1992 року випуску, Renault Megane, днз [NUMBER] , 2014 року випуску було продано іншій особі. Таким чином, майно, про поділ якого заявлено у позові є власністю іншої особи, яка не відноситься до подружжя, у зв`язку з чим такий поділ здійснити неможливо. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Окрім того, відчужене спільне майно одним з подружжя не витребовується у добросовісного набувача (ВС/КЦС у справі № 755/20923/14-ц від 03.05.2018). 04.10.2024 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. позовну заяву залишено без руху. 11.10.2024 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 04.06.2025 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В.закрито підготовче провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явилася, свої інтереси уповноважила представляти адвоката Константінову Т.М. Представник позивача адвокат Константінова Т.М. подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задовільнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений\~Конституцією України\~та законами України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 05 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 212. 13.01.2023 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/30937/21 шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: 20.03.2020 року за договором купівлі - продажу - квартира [ADDRESS] . (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки 397132226 від 30.9.2024, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2487053532140), право власності зареєстровано за [PERSON] . 11.06.2021 року за договором купівлі - продажу - нежитлове приміщення площею 4.1.кв.м. [ADDRESS] . (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки 397132226 від 30.9.2024, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2672543132140), право власності зареєстровано за [PERSON] . 29.09.2015 року - автомобіль МАЗ, днз [NUMBER] , 1994 року випуску, номер шасі [NUMBER] (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ) право власності зареєстровано за [PERSON] . 29.09.2015 року - автомобіль МАЗ д.н.з [NUMBER] , 1992 року випуску, номер кузова [NUMBER] (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ) право власності зареєстровано за [PERSON] . 19.08.2020 року - автомобіль Renault Megane, днз [NUMBER] , 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ) право власності зареєстровано за [PERSON] . Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Згідно з частиною\~першою\~статті\~57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя. Статтею 60\~СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно дост.61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63\~СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст.\~68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Частиною 1\~статті 69\~СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст.71 СК України\~якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч. 3 та 4 ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ст.372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові ВС від 12.06.2019 у справі №595/324/17 зазначено, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті63, частиною першою статті\~65 СК України. Аналогічна позиція наведена у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц. Згідно з пунктами 23, 24\~постанови Пленуму\~Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11\~вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст.\~325\~ЦК\~України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. КЦС ВС у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначив, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові ВС України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та у постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц викладена наступна правова позиція: «Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У п. 24\~постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~закріплено положення про те, що не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Виходячи з наведеного, для правильного застосування\~статті 60 СК України\~та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Так, судом встановлено, що за час шлюбу сторони придбали нерухоме майно, яке зареєстроване за відповідачем. Разом з цим, визначаючи розмір частки кожного з подружжя суд виходить з наступного. Як вже зазначалося вище, відповідно до ст.\~372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України справі №6-1447цс17\~від 08.11.2017 зазначено, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Відтак, при визначенні часток у спільній власності подружжя, суд враховує те, що дане майно предбане за кошти подружжя, протилежне не спростоване відповідачем, а тому частки між сторонами є рівними. Щодо спірних автомобілів, суд зазначає наступне. Спірні автомобілі придбано у період зареєстрованого шлюбу та продані відповідачем в період перебування сторін у шлюбі, та є спільним майном подружжя, договори щодо продажу транспортних засобів укладено без згоди іншого подружжя. Правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібних побутових правочинів, тому потребував згоди позивача, як другого із співвласників, та неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей\~60,\~61,\~63 СК України, суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною і є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей\~203,\~215 ЦК України, що відповідає правовому висновку, наведеному у поставі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 320/1897/14-2 (провадження №61-14353св20). Заявлений позивачем спосіб захисту прав пов`язаний зі визнанням об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме в даному випадку визнання за позивачем права власності на транспортні засоби, які були відчужені одним із подружжя в період перебування сторін у шлюбі, та без відома та згоди іншого подружжя. Конструкція\~статті 60 СК України, передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Із матеріалів справи вбачається, що спірні автомобілі: МАЗ, днз [NUMBER] , 1992 року випуску, номер рами [NUMBER] (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ) право власності перереєстровано на [PERSON] 30.10.2021 року; МАЗ д.н.з [NUMBER] , 1994 року випуску, номер шасі [NUMBER] (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ) право власності перереєстровано на [PERSON] 28.10.2021 року; Renault Megane, днз [NUMBER] , 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] (копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ) право власності перереєстровано на [PERSON] [INFO] , які є спільною сумісною власністю подружжя, було відчужено без згоди [PERSON] , відповідно. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст.\~364 ЦК України). Відступаючи від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 у справі №201/14044/16-ц, провадження №61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до аналітичного висновку про визначення вартості транспортного засобу, RЕNAULT MEGANE, загальний легковий універсал В, 2014 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] вартість складає 289590,00 грн, від якої 50% становить 144795,00 грн Крім того, суд звертає увагу, на те що вартість спірних автомобілів марки МАЗ 1992 та 1994 років випуску визначено самостійно, шляхом додавання знімків екрану з сайтів на яких продаються аналогічні транспортні засоби. Суд, не приймає розрахунок вартості зазначений [PERSON] , оскільки вона не є суб`єктом оціночної діяльності. Також, суд звертає увагу на те, що при визнанні за позивачем права власності на спірні транспортні засоби порушаться права третіх осіб, а також відчужене спільне майно не витребовувалося у добросовісного набувача, що узгоджується з правовим висновком зазначеним у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №755/20923/14-ц. Установивши, що спірні автомобілі, які є спільною сумісною власністю подружжя, відчужено в період шлюбу, те що матеріали справи не містять кваліфікованого висновку щодо визначення вартості майна, та те, що даний договір не оскаржений іншим співвласником, суд дійшов висновку що позовні вимоги\~позивача про поділ майна подружжя в частині визнання права власності за сторонами на транспортні засоби марки МАЗ не\~підлягають\~задоволенню. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, та фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем відповідно до платіжної інструкції від 30.09.2024 сплачено судовий збір у сумі 9084,00 грн. Вимоги позивача задоволені частково, то з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених його позовних вимог у сумі 7500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial