Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП», третя особа - [PERSON] , про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави. Ухвалою судді від 26.06.2024 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку загального провадження, та призначено підготовче судове засідання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 1 743 941 (один мільйон сімсот сорок три тисячі дев`ятсот сорок одна) гривня 80 копійок, що є еквівалентом 62 100 (шістдесят дві тисячі сто) доларів США 00 центів, згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленим на момент укладення Договору позики відносно до долару станом на 09.12.2020 року у розмірі 28,0828 гривень за 1 долар США, а [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] вказану вище суму грошових коштів (суму позики), а саме еквівалент 62100 (шістдесят двох тисяч ста) доларів США 00 центів, згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України встановленим на день повернення грошових коштів Позичальником Позикодавцеві у строк до 08 січня 2021 року включно. 09 грудня 2020 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мошківською О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 46, відповідно до п. 1 якого ТОВ "ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" з метою забезпечення повного виконання зобов`язання [PERSON] , зазначеного в п. 2 даного Договору, передає в заставу Заставодержателю (Позивач), а Заставодержатель приймає від Заставодавця в заставу на умовах, визначених даним договором, рухоме майно, зазначене в п. 4 даного Договору. У п. 2 Договору застави транспортного засобу визначено, що даним договором забезпечується виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 09 грудня 2020 року та посвідчений Машківською О.Л. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 406, зі всіма додатковими угодами, змінами і доповненнями до нього (надалі Основне зобов`язання), а саме повернення позики у розмірі 1 743 941 (один мільйон сімсот сорок три тисячі дев`ятсот сорок одна) гривня 80 копійок в строк до 08 січня 2021 року. Згідно з п. 4 Договору застави транспортного засобу, на забезпечення виконання Основного зобов`язання заставодавець передає в заставу Заставодержателю рухоме майно, а саме: транспортний засіб - автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 200, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) тип ТЗ: загальний легковий універсал [NUMBER] , колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , надалі - «Предмет застави». Згідно з п. 5 Договору застави транспортного засобу, предмет застави належить Заставодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 8047 09.12.2020 року. Відповідно до п. 9 Договору застави транспортного засобу, Заставодавець та Заставодержатель дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення та підписання цього Договору застави складає 1850000 (один мільйон вісімсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Згідно з п. 16.3 Договору застави транспортного засобу, у разі невиконання Боржником умов Основного зобов`язання звернути стягнення на Предмет застави і задовольнити за рахунок Предмету застави свої вимоги у повному обсязі на момент фактичного задоволення таких вимог, включаючи суми позики, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання, витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги. Відповідно до п. 16.4 Договору застави транспортного засобу, Заставодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на Предмет застави. Згідно з п. 17 Договору застави транспортного засобу, Заставодержатель набуває право визначений Основним звернути стягнення на Предмет застави: 17.1 якщо на день, зобов`язанням, Заставодавець не поверне Заставодержателю суму позики в повному обсязі, що передбачена та/або випливає з Основного зобов`язання. Відповідно п. 21 Договору застави транспортного засобу, Звернення стягнення на Предмет застави може відбуватись будь-яким із наступних способів на вибір Заставодержателя, шляхом безпосереднього звернення Заставодержателя до суду з позовом про звернення стягнення на Предмет застави та обрання способу його реалізації, в тому числі із застосуванням однієї з процедур, передбачених пунктами 1) та 2) ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У зазначених випадках при виникненні спорів з приводу визначення вартості Предмету застави, сторони цього Договору домовляються, що така вартість встановлюється відповідно до висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, кандидатура якого визначається Заставодержателем. Позивачем заявлено позовні вимоги в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики зареєстрованого в реєстрі за № 406 від 09.12.2020 року в сумі 2 788 268,05 (два мільйони сімсот вісімдесят вісім тисяч двісті шістдесят вісім) гривень 05 копійок, що еквівалентно станом на день звернення до суду (28.05.2024 року за курсом НБУ 1 долар США = 40,30 грн.) 69182,83 доларам США, яка складається з: суми основного боргу в розмірі 2 498 600 гривень 00 копійок, що еквівалентно 62 000,00 доларів США станом на 28.05.2024 року на день звернення до суду; 3% річних у розмірі 58768,00 (п`ятдесят вісім тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок та інфляційного збільшення боргу у розмірі 230 700,05 (двісті тридцять тисяч сімсот) гривень 05 копійок, на користь [PERSON] звернути стягнення на предмет застави, а саме транспортний засіб - автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 200, 2019 року випуску тип ТЗ: загальний легковий універсал В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , який є предметом застави за договором застави від 09.12.2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мошківською О.Л. зареєстрованим в реєстрі за № 46, шляхом продажу на публічних торгах згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Представником відповідача, адвокатом Цермолонським Іваном Миколайовичем, 12.12.2024 року було подано відзив на позовну заяву з клопотанням поновити строк на подання відзиву через мобілізацію керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «ГФ Інвестмент груп», в якого відсутній електронний кабінет суду. У відзиві представник Відповідача вказав, що Позивач посилається на те, що правовою підставою для звернення стягнення на транспортний засіб слугує договір застави від 09.12.2020 року. Однак Відповідач заставних правовідносин дійсний факт виникнення заперечує. Згідно з положеннями Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою законодавства відповідальністю», керівник товариства зобов`язаний діяти в межах повноважень, визначених статутом товариства, рішеннями його учасників та України. Зокрема, частина 2 статті 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачає, що загальні збори учасників уповноважені ухвалювати рішення про вчинення значних правочинів, тобто таких, які перевищують певну вартісну межу або істотно впливають на діяльність товариства. Відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю затвердженого року "ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" в редакції, яка затверджена рішенням учасника відповідальністю «ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП» від 09.10.2020 року № 6 (в редакції чинній станом на 09.12.2020), до виключної компетенції Загальних зборів учасників відноситься питання передбачене пунктом 11.2.5.10, а саме: прийняття рішення щодо вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 на кінець попереднього відсотків вартості чистих активів Товариства станом кварталу. Питання, віднесені до виключної компетенції Загальних зборів Учасників Товариства, не можуть бути передані ними для вирішення виконавчому органу Товариства. Передача майна товариства (зокрема, яке є часткою статутного капіталу) у заставу під приватні зобов`язання особи, виходить за рамки звичайної господарської діяльності товариства. Відповідно, укладення такого правочину потребує чіткого та безумовного схвалення з боку учасників товариства. У цьому випадку предметом нібито застави є транспортний засіб, що належить ТОВ "ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП". Такий правочин є значним, оскільки потенційно створює ризик втрати майна товариства, а отже, потребує ухвали загальних зборів учасників або одноосібного рішення учасника. Відсутність будь-якого рішення учасників ТОВ «ГФ Інвестмент груп» про укладення договору застави свідчить про те, що відповідна угода, на яку посилається Позивач, не була належним чином погоджена. Директор товариства, не маючи на те повноважень, не міг самостійно укласти такий значний правочин. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги, дотримання яких є обов`язковим для чинності будь-якого правочину. Згідно з цією нормою, зміст правочину не повинен суперечити законодавству та моральним засадам, особа, що його вчиняє, має володіти необхідним обсягом цивільної дієздатності діяти вільно та відповідно до своєї внутрішньої волі, а сам правочин повинен бути спрямований на досягнення реальних правових наслідків та укладений у визначеній законом формі. Як наслідок, правочин, заявлений Позивачем як підстава для звернення стягнення на майно товариства, не відповідає вимогам статті 203 Цивільного кодексу України щодо дійсності правочину, оскільки особа, що його вчиняла, не мала необхідного обсягу повноважень. Згодом, представник Відповідача та Третьої особи, адвокат Козій Дар`я Олександрівна надавала письмові пояснення у справі, вказуючи, що договір застави не містить посилання на оцінку майна та на повноваження представника на укладення договору застави. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Відповідно до Статуту Відповідача в редакції від 09.10.2020 року: - Автомобіль має вартість 2 300 000 гривень 00 копійок (п. 10.1 Статуту); - Автомобіль є вкладом до Статутного капіталу (п.10.1 Статуту); - Зменьшення Статутного капіталу, до чого може призвести звернення стягнення за Договором застави, можливо лише після прийняття рішення про зменьшення статутного капіталу (п. 10.4.1 Статуту) - До виключної компетенції Загальних зборів Відповідача зміна розміру статутного капіталу Товариства (п. 11.2.5.3 Статуту); - До виключної компетенції Загальних зборів Відповідача затвердження грошової оцінки негрошового вкладу Учасника (п. 11.2.5.4 Статуту); - До виключної компетенції Загальних зборів Відповідача прийняття рішення щодо вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства (п. 11.2.5.10 Статуту). Представник відповідача та третьої особи стверджує, що оскільки на момент укладення Договору застави не було рішень Загальних зборів відносно зменьшення Статутного капіталу, до чого може призвести звернення стягнення за Договором застави (п. 10.4.1 Статуту), зміна розміру статутного капіталу Товариства (п. 11.2.5.3 Статуту), затвердження грошової оцінки негрошового вкладу Учасника (п. 11.2.5.4 Статуту); щодо вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства (п. 11.2.5.10 Статуту), то позов по цій справі не підлягає задоволенню. Представник відповідача вказала, що Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. (ст. 20 Закону України «Про заставу»). В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що Відповідач та Третя особа, отримували вимоги щодо договору позики та щодо звернення стягнення на предмет застави. 03.09.2025 року під час проведення підготовчого засідання судом поставлено на обговорення питання про закриття підготовчого засідання у справі та призначення справи до судового розгляду по суті. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 09 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 1 743 941 (один мільйон сімсот сорок три тисячі дев`ятсот сорок одна) гривня 80 копійок, що є еквівалентом 62 100 (шістдесят дві тисячі сто) доларів США 00 центів, згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленим на момент укладення Договору позики відносно до долару станом на 09.12.2020 року у розмірі 28,0828 гривень за 1 долар США, а [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] вказану вище суму грошових коштів (суму позики), а саме еквівалент 62100 (шістдесят двох тисяч ста) доларів США 00 центів, згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України встановленим на день повернення грошових коштів Позичальником Позикодавцеві у строк до 08 січня 2021 року включно. 09 грудня 2020 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГФ ІВЕСТМЕНТ ГРУП" було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мошківською О.Л., зареєстрований в реєстрі за № 46, відповідно до п. 1 якого ТОВ "ГФ ІВЕСТМЕНТ ГРУП" з метою забезпечення повного виконання зобов`язання [PERSON] , зазначеного в п. 2 даного Договору, передає в заставу Заставодержателю (Позивач), а Заставодержатель приймає від Заставодавця в заставу на умовах, визначених даним договором, рухоме майно, зазначене в п. 4 даного Договору. У п. 2 Договору застави транспортного засобу визначено, що даним договором забезпечується виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 09 грудня 2020 року та посвідчений Машківською О.Л. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реестровим номером 406, зі всіма додатковими угодами, змінами і доповненнями до нього (надалі Основне зобов`язання), а саме повернення позики у розмірі 1 743 941 (один мільйон сімсот сорок три тисячі дев`ятсот сорок одна) гривня 80 копійок в строк до 08 січня 2021 року. Згідно з п. 4 Договору застави транспортного засобу, на забезпечення виконання Основного зобов`язання Заставодавець передає в заставу Заставодержателю рухоме майно, а саме: транспортний засіб - автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 200, 2019 року випуску, номер шасі (кузова, рами) тип ТЗ: загальний легковий універсал [NUMBER] , колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , надалі - «Предмет застави». Згідно з п. 5 Договору застави транспортного засобу, предмет застави належить Заставодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ТСЦ 8047 09.12.2020 року. Відповідно до п. 9 Договору застави транспортного засобу, Заставодавець та Заставодержатель дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення та підписання цього Договору застави складає 1850000 (один мільйон вісімсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Згідно з п. 16.3 Договору застави транспортного засобу, у разі невиконання Боржником умов Основного зобов`язання звернути стягнення на Предмет застави і задовольнити за рахунок Предмету застави свої вимоги у повному обсязі на момент фактичного задоволення таких вимог, включаючи суми позики, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання, витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги. Відповідно до п. 16.4 Договору застави транспортного засобу, Заставодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на Предмет застави. Згідно з п. 17 Договору застави транспортного засобу, Заставодержатель набуває право визначений Основним звернути стягнення на Предмет застави: 17.1 якщо на день, зобов`язанням, Заставодавець не поверне Заставодержателю суму позики в повному обсязі, що передбачена та/або випливає з Основного зобов`язання. Відповідно п. 21 Договору застави транспортного засобу, Звернення стягнення на Предмет застави може відбуватись будь-яким із наступних способів на вибір Заставодержателя, шляхом безпосереднього звернення Заставодержателя до суду з позовом про звернення стягнення на Предмет застави та обрання способу його реалізації, в тому числі із застосуванням однієї з процедур, передбачених пунктами 1) та 2) ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У зазначених випадках при виникненні спорів з приводу визначення вартості Предмету застави, сторони цього Договору домовляються, що така вартість встановлюється відповідно до висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, кандидатура якого визначається Заставодержателем. Позивачем, з врахуванням того, що Відповідач не визнає вартість Предмету застави, вказаного у Договорі, не надав висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності. Відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю затвердженого року "ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП" в редакції, яка затверджена рішенням учасника відповідальністю «ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП» від 09.10.2020 року № 6 (в редакції чинній станом на 09.12.2020), до виключної компетенції Загальних зборів учасників відноситься питання передбачене пунктом 11.2.5.10, а саме: прийняття рішення щодо вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 на кінець попереднього відсотків вартості чистих активів Товариства станом кварталу. Питання, віднесені до виключної компетенції Загальних зборів Учасників Товариства, не можуть бути передані ними для вирішення виконавчому органу Товариства. Передача майна товариства (зокрема, яке є часткою статутного капіталу) у заставу під приватні зобов`язання особи, виходить за рамки звичайної господарської діяльності товариства. Відповідно, укладення такого правочину потребує чіткого та безумовного схвалення з боку учасників товариства. Предметом застави є транспортний засіб, що належить ТОВ "ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП". Такий правочин є значним, оскільки потенційно створює ризик втрати майна товариства, а отже, потребує ухвали загальних зборів учасників або одноосібного рішення учасника. Відсутність будь-якого рішення учасників ТОВ «ГФ Інвестмент груп» про укладення договору застави свідчить про те, що відповідна угода, на яку посилається Позивач, не була належним чином погоджена. Директор товариства, не маючи на те повноважень, не міг самостійно укласти такий значний правочин. Відповідно до Статуту Відповідача в редакції від 09.10.2020 року: автомобіль має вартість 2 300 000 гривень 00 копійок (п. 10.1 Статуту); автомобіль є вкладом до Статутного капіталу (п.10.1 Статуту); зменьшення Статутного капіталу, до чого може призвести звернення стягнення за Договором застави, можливо лише після прийняття рішення про зменьшення статутного капіталу (п. 10.4.1 Статуту), до виключної компетенції Загальних зборів Відповідача зміна розміру статутного капіталу Товариства (п. 11.2.5.3 Статуту); до виключної компетенції Загальних зборів Відповідача затвердження грошової оцінки негрошового вкладу Учасника (п. 11.2.5.4 Статуту); до виключної компетенції Загальних зборів Відповідача прийняття рішення щодо вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства (п. 11.2.5.10 Статуту). Правовідносини у сфері застави регулюються, зокрема, положеннями Закону України "Про заставу" та ЦК України. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Частиною першою статті 584 ЦК України передбачено, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, та (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Відповідно до частини другої статті 584 ЦК України опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). Згідно із статтею 1 Закону України "Про заставу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 3 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Відповідно до статті 12 Закону України "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). При укладанні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства. Згідно із статтею 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Частиною четвертою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно із статтею 13 Закону України "Про заставу" договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов`язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін. Статтею 14 Закону України "Про заставу" передбачено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Відповідно до статті 15 Закону України "Про заставу" застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону. Згідно із статтею 16 Закону України "Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 Велика Палата Верховного Суду наголосила про дефект форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо наявності рішення загальних зборів щодо розпорядження транспортним засобом, який є статутним капіталом Товариства, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати. Отже, у разі неукладенності правочину, то сторона не повинна доводити його нікчемність чи недійсність. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17 роз`яснив, що як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. При цьому, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Отже, суд приходить до висновку, що звернення стягнення на предмет застави не є належним способом захисту прав позивача за відсутності оцінки транспортного засобу, та відсутності рішень загальних зборів відповідача щодо передачі в заставу транспортного засобу, який становить весь статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "ГФ ІНВЕСТМЕНТ ГРУП", відтак позов не підлягає задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N.

Outcome: dismissed