Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

у липні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивачка) звернулась до суду з позовом до ТОВ «Авентус Україна» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним та стягнення збитків, у якому просила суд: визнати недійсним договір №4149467 про надання споживчого кредиту від 13.05.2021, оформлений на ім`я [PERSON] в ТОВ «Авентус Україна» на суму 5 900 грн з моменту оформлення договору; стягнути з відповідача на користь позивачки збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 21 420 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.05.2021 позивачка отримала від відповідача кредитні кошти у розмірі 5 900 грн. Спілкування з представника відповідача проходило у особистому кабінеті на інтернет-сайті компанії, де було зазначено багато тексту із незрозумілими позивачці термінами. Як вбачалось із пропозиції, відповідач надає кредит за умови оплати незначних розумних відсотків. Оскільки позивачці були потрібні кошти, вона прийняла пропозицію щодо їх отримання. Позивачка зазначає, що між нею та відповідачем фактично не було укладено письмового договору із зазначенням його істотних умов. На момент отримання коштів позивачці не було надано достовірну інформацію, в тому числі, щодо процентів за користування кредитом. Лише згодом позивачка зрозуміла, що розмір процентів за користування кредитом є необґрунтовано завищеним, про що вона не була проінформована в момент його отримання. У зв`язку з ненаданням позивачці належної інформації, введенням в оману, а також життєвими обставинами, вона не має можливості сплатити заборгованість за кредитом. Посилаючись на положення ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка вказує, що її права на надання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації було порушено. Вважає, що дії відповідача при наданні неякісної інформації підпадають під ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» про нечесну підприємницьку діяльність. Також позивачка вказує, що їй було завдано збитки у розмірі 21 420 грн за оплату юридичних послуг, які було спричинено з вини відповідача. На підставі зазначеного позивачка просила про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2021 матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Макаренко І.О. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2025, здійсненого на підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2025, матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 26.05.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача заперечила проти позову у повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні. У відзиві зазначила, що 14.02.2022 позивачка погасила заборгованість за кредитним договором №4149467 від 13.05.2021 у повному обсязі, договірні відносини між сторонами припинено. Оспорюваний кредитний договір було укладено з дотриманням вимог законодавства на умовах строковості, зворотності, платності в електронній формі, у відповідності до вимог ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ЗУ «Про електронну комерцію». ТОВ «Авентус Україна» шляхом розміщення на власному вебсайті надає доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, інформація містить серед іншого дані про тарифи, ціни, умови надання фінансових послуг, порядок їх надання та примірний договір, що планується укласти. Крім того, міститься інформація про акційну/знижену процентну ставку, стандартну процентну ставку, максимальний строк кредиту, максимальну суму кредиту, умови пролонгації, способи отримання кредиту, тощо. На сторінці вебсайту містяться посилання на вкладки: «Обов`язкова інформація для клієнта», «Документи». Необхідна для укладення договору, для прийняття обґрунтованого та усвідомленого рішення інформація розміщена на власному вебсайті товариства і ця інформація є повною, актуальною, безоплатною та доступною для самостійного ознайомлення, без ознайомлення з якими технічно не можливо перейти на іншу сторінку/вкладку інформаційно-реєструючої електронної системи товариства для подальшого оформлення кредитного договору. Переказ коштів відповідачем було здійснено шляхом перерахування на банківську картку, яку вказала позивачка, та остання не заперечує факту отримання грошових коштів. Також представник відповідача зазначила, що до моменту укладення оспорюваного кредитного договору між сторонами було укладено три кредитні договори, які є аналогічними, і зобов`язання за ними позивачка виконувала добросовісно. Заявлена позивачкою до стягнення сума у розмірі 21 420 грн відноситься до судових витрат понесених позивачкою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних права при розгляді справи в суді і такі витрати у розумінні положень цивільного законодавства не можуть бути збитками. Сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою, завищеною та не є співмірною із вчиненими діями. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.06.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивачка в судове засідання не з`явилась, просила здійснити розгляд справи без її участі, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, у відзиві просив здійснити розгляд справи без участі представника відповідача. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами пунктів 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На основі наявних у матеріалах справи доказів судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 13.05.2021 між сторонами було укладено договір №4149467 про надання споживчого кредиту (далі по тексту - кредитний договір), який було укладено за допомогою Інформаційно - телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна». Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених та розміщених на сайті відповідача: https://creditplus.ua. Згідно умов кредитного договору сума кредиту складає 5 900,00 грн, строк кредитування 8 днів, зі сплатою процентної ставки 1,90 % в день. У пункті 11 кредитного договору «Реквізити та Підписи Сторін» зазначено електронний підпис фізичної особи (позивачки [PERSON] ) «підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором С332054 13.05.2021 18:09:16 / [PERSON]./». Того ж дня, 13.05.2021 позивачкою було підписано паспорт споживчого кредиту за допомогою електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором (С332054), у якому зазначена сума кредиту, строк кредитування, загальні витрати за кредитом за стандартною процентною ставкою, загальні витрати за кредитом за зниженою процентною ставкою, орієнтовна загальна вартість кредиту та інші умови. Окрім того, 13.05.2021 позивачкою було підписано таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів) до кредитного договору, який є Додатком № 1 до вказаного кредитного договору, за допомогою електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором (С332054). Так, у вказаному Графіку платежів зазначено чітко дата повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків - 21.05.2021; сума кредиту - 5 900,00 грн; сума нарахованих процентів - 896,80 грн; загальна вартість кредиту - 6 796,80 грн. Згідно з п. 2.1 кредитного договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки (номер картки зазначено у кредитному договорі), реквізити якої надані споживачем Товариству. 13.05.2021 на рахунок відповідачки було перераховано кредитні кошти за договором №4149467 у розмірі 5 900,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не оспорюється позивачкою. Станом на 14.02.2022 позивачка погасила заборгованість за кредитним договором №4149467 від 13.05.2021 у повному обсязі, договірні відносини між сторонами припинено, що підтверджується довідкою ТОВ «Авентус Україна» від 14.02.2022 №43861/2/2022 про відсутність заборгованості за кредитним договором №4149467 та про закриття кредитного договору. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка наголошувала, що зазначений вище кредитний договір слід визнати недійсним на підставі положень статей 203, 215, 230 ЦК України. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно приписів ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Згідно з статтями 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Разом з тим, позивачкою не зазначені обставини, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивачки про введення в оману при укладенні договору спростовуються самим змістом договору, в якому чітко зазначено всі його умови, зокрема щодо відсоткової ставки за договором, у зв`язку з чим суд приходить висновку про відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Що стосується доводів позивачки відносно того, що між нею та відповідачем не було укладено письмового договору із зазначенням його істотних умов, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Примірник договору, укладеного у вигляді електронного документа, та додатків до нього (за наявності) вважається отриманим клієнтом, якщо договір за домовленістю особи, яка надає фінансові послуги, і клієнта або за вибором клієнта направлений на електронну адресу клієнта чи направлений йому в інший спосіб, що дає змогу встановити дату відправлення. Договір, укладений у вигляді електронного документа, та додатки до нього (за наявності) повинні містити відомості про клієнта, у тому числі зазначені ним контактні дані. Положення цього абзацу не застосовується до договорів, зазначених у пункті 4 цієї частини. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Тобто, електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту, яка здійснюється за допомогою складання документу, який втілюється в електронному документі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями ст. 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно - телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Судом встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому позивачка через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом надання відповіді відповідачу електронним повідомленням про ознайомлення та повне і безумовне прийняття оферти відповідача, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором у вигляді смс-коду, який позивачка і використала для підтвердження підписання кредитного договору. А тому, встановивши, що без отримання листа на адресу електронної пошти і смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачкою та відповідачем не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивачки, цей правочин відповідно до положень ЗУ «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Окрім того, суд не може погодитися із твердженнями позивачки про те, що вона не була належним чином ознайомленою із умовами кредитування, зокрема в частині відсоткової ставки за договором, оскільки вказані твердження спростовуються дослідженими судом кредитним договором, Графіком погашення платежів, Паспортом споживчого кредиту, що підписанні позивачкою шляхом накладення електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. З огляду на зазначене, скріпивши кредитний договір підписами, у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у позивачки виникло зобов`язання перед ТОВ «Авентус Україна» щодо повернення отриманих у кредит коштів та відсотків за його користування у визначений договором строк. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивачка, ознайомившись зі змістом кредитного договору, паспортом споживчого кредиту, додатком № 1 до договору, мала реальну можливість відмовитися від укладення оспорюваного кредитного договору та на момент його підписання щодо спірних умов договору не заявляла, що свідчить про свідоме визнання нею умов договору, та, установивши, що оспорюваний кредитний договір укладений із дотриманням вимог закону, а також те, що позивачка не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача витрат у розмірі 21 420 грн за оплату юридичних послуг, які позивачка вважає збитками, які були спричинені з вини відповідача, суд зазначає наступне. У відповідності до частин 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Так, витрати у розмірі 21 420,00 грн, про стягнення яких просить позивачка, пов`язані з оплатою правової допомоги є такими, що понесені позивачкою у зв`язку із реалізацію своїх процесуальних прав при розгляді справи в суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому ЦПК України. Такі витрати не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства і вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. З огляду на зазначене, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак внаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Разом з тим, враховуючи, що за результатами розгляду цієї справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно по положень ст. 141 ЦПК України підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги відсутні.

Outcome: dismissed