Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

У квітні 2025р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа: фізична особа-підприємець [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідачки на користь позивача у відшкодування майнової шкоди 47235,04 грн.; у відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.; судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 вересня 2023р. о 15:20 год., в м. Києві на перехресті вул. Хрещатик - вул. Б. Хмельницького, мала місце дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), за участю автомобілів: «Nissan Juke» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідачки та «Peugeot 301», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є позивач. Зазначена ДТП мала місце з вини відповідачки, що встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023р. по справі № 761/35361/23. На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/2152347 виданого ТДВ «Страхова група «Оберіг» у межах страхової суми за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, який становить 160000,00 грн., франшиза - 3200,00 грн. В досудовому порядку, позивач звернувся, до ТДВ «Страхова група «Оберіг», у якого на час ДТП була застрахована цивільна відповідальність водія автомобіля «Nissan Juke» д.н.з. [NUMBER] , з заявою про настання страхового випадку та виплати суми страхового відшкодування. Відповідачем ТДВ «Страхова група «Оберіг» було здійснено виплату суми страхового відшкодування за страховим випадком у розмірі 100994,96 грн., на користь третьої особи, яка здійснювала відновлювальний ремонт автомобіля позивача. В досудовому порядку, позивачем було здійснено відновлювальний ремонт його пошкодженого автомобіля вартість якого склала 151430,0 грн., оскільки в досудовому порядку відповідачка відшкодувала позивачу лише тільки розмір франшизи - 3200,0 грн. та відмовляється відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром заподіяної шкоди і належним страховим відшкодуванням у розмірі 47235,04 грн., то позивач вимушений був звертатись до суду з вказаним позовом, про стягнення матеріальної шкоди. Також позивач вказував, що з вини відповідачки, йому також було заподіяно і моральну шкоду, яку за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням принципів розумності і справедливості, він оцінив у 10000,0 грн., наголошуючи, що належний позивачеві автомобіль зазнав пошкоджень, внаслідок ДТП, що завдало позивачеві душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 квітня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 листопада 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що відповідно до Звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 149927 від 23 листопада 2023р. вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача «Peugeot 301» д.н.з. [NUMBER] , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, складає 104194,96 грн., в тому числі ПДВ на запасні частини в розмірі 14020,31 грн. На підставі страхового акту № 45550/1 від 14 грудня 2023р. ТДВ «Страхова група «Оберіг» було здійснено виплату власне на рахунок суб`єкта господарювання, що виконує роботи з відновлення автомобіля ремонтом - третьої особи, належного страхового відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ, зменшеної з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу на виконання вимоги ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортних засобів» та за вирахуванням франшизи на виконання вимоги ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-право відповідальності власників наземних транспортних засобів», що підтверджується платіжною інструкцією № 7590 від 15 грудня 2023р. в розмірі 100994,96 грн. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону). Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначене, відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Так, сторона відповідача вважає, що оскільки третя особа, яка здійснювала відновлювальний ремонт автомобіля позивача не є платником ПДВ, то ТДВ «Страхова група «Оберіг» повинна нести відповідальність, в межах ліміту, за шкоду заподіяну майну, відповідно до полісу страхування, враховуючи те, що в досудовому порядку відповідачка сплатила позивачу франшизу. Також на думку сторони відповідача, безпідставними є вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки належними і допустимими доказами зазначені вимоги не підтверджені. Як і відсутні правові підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами понесення цих витрат. Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась. До судового засідання на адресу суду надійшла заява сторони позивача про розгляд справи, у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка та її представник, в судовому засіданні проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві на позов. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, в судові засідання не з`являлася, поважності причин неявки не повідомила. Відповідно до ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторони позивача, третьої особи. Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорювалося сторонами, що 23 вересня 2023р. о 15:20 год., в м. Києві на перехресті вул. Хрещатик - вул. Б. Хмельницького, мала місце ДТП, за участі автомобілів: «Nissan Juke» д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідачки [PERSON] , автомобіля «Peugeot 301» д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить позивачу. Зазначена ДТП мала місце з вини відповідачки [PERSON] , що встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023р. по справі № 761/35361/23, яка набрала законної сили. Станом на час ДТП, цивільно - правова відповідальність відповідачки була застрахована, згідно договору обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів Поліс № ЕР/2152347 у ТДВ «Страхова група «Оберіг», ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 160000,0 грн.; франшиза - 3200,0 грн. Судом встановлено, що автомобіль «Peugeot 301» д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності позивачу. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 2 цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Судом встановлено, що в досудовому порядку ТДВ «Страхова група «Оберіг» було здійснено позивачу сплату суми страхового відшкодування у розмірі 100994,96 грн., шляхом перерахування грошових коштів на користь третьої особи, яка здійснювала відновлювальний ремонт автомобіля позивача. Також судом встановлено, що в досудовому порядку, відповідачкою було добровільно сплачено позивачу суму франшизи у розмірі 3200,0 грн. Згідно з Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) за № 00009 від 16 грудня 2023р. вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 151430,0 грн. За змістом п. 2) ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015р. у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Судом встановлено, що фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 151430,0 грн. (а.с. 67). Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було спростовано належними і допустимими доказами, що вартість відновлювального ремонту може становити іншу суму. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, 9 Постанови за № 6 від 27 березня 1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). При визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідачки [PERSON] на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди підлягає стягненню 47235,04 грн. (151430,0 грн. - 3200,0 грн. - 100994,96 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. за № 4, суд при визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди враховує, що внаслідок скоєння відповідачкою адміністративного правопорушення позивач, зазнав майнових втрат внаслідок пошкодження його автомобіля та душевних страждань, було змінено його звичайний спосіб життя, при цьому судом враховано, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що діями відповідачки, позивачу завдано моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагають від останнього, додаткових зусиль для організації свого життя, відчуття ним негативних емоцій, перебування у стресовій ситуації, неможливість користуватися автомобілем значний проміжок часу, тому суд вважає вірним, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди - 9000,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,4 грн. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідачки судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,0 грн., то в цій частині витрати підлягають зменшенню, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення Європейський суд з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial