Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

Адвокат Цуцман Н.Я., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із заявою в якій просить: - встановити юридичний факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] у неповнолітньому віці на території України станом на 1991 рік (а саме станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року) разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] та батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . - встановити факт, що має юридичне значення, що [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Дніпропетровськ, Україна, згідно повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 09 листопада 2024 року (актовий запис про народження № 2295 від 20.07.1989 року) та довідки № 3/440 від 06.06.2025 року виданої Державною установою «Кропивницька виправна колонія №6» на ім`я [PERSON] , [INFO] - є однією і тією самою особою. В обґрунтування заяви зазначила, що [PERSON] народився [INFO] в м. Дніпропетровськ, Україна, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено актовий запис №2295 від 20.07.1989 року. Відповідно до актового запису батьком зазначено [PERSON] , [INFO] та матір`ю [PERSON] , [INFO] . Батько заявника, [PERSON] , [INFO] , українець, на час реєстрації народження сина 39 років; проживав з 1988 року за адресою: [ADDRESS] ; працював м. Дніпропетровськ, вагонно-ремонтний завод слюсар; освіта середня спеціальна. Матір заявника, [PERSON] , [INFO] , росіянка, на час реєстрації народження сина [INFO] ; проживала з 1988 року за адресою: [ADDRESS] ; працювала м. Дніпропетровськ, вагонно-ремонтний завод пропитчик; освіта середня спеціальна. Відповідно до особових карток працівників батьки проживали за адресою: [ADDRESS] . Зі слів заявника з 1996 до 1999 року навчався в Середній школі-інтернат №7 для дітей сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування м. Дніпропетровська, втім підтвердити або спростувати дане твердження неможливо, оскільки школа була двічі реорганізована та ліквідована та у зв`язку з відсутністю документів, якими визначено правонаступника, що підтверджується відповіддю Управління загальної середньої освіти Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради №15/1-93 від 3 11.06.2025 року. Відповіддю Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Барвінок» Дніпровської міської ради №19/01-17 від 16.01.2025 року зазначається, що згідно Журналу обліку направлень дітей до дитячого притулку «Барвінок» [PERSON] , [INFO] перебував у закладі: з 30.09.1999 року по 10.10.1999 рік втік з притулку; 03.11.1999 року був доставлений і 03.11.1999 року втік з приймальної; з 14.12.1999 року по 17.01.2000 року вибув в притулок «Надія». Окрім того, постійне проживання заявника на території України також підтверджується відповіддю Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області №1929-2025 від 17.01.2025 року, де зазначаються відомості про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості з 2007 року по теперішній час. Відповіддю Державної прикордонної служби України № 19-47811-25-Вих від 09.06.2025 року зазначається, що відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України [PERSON] , [INFO] у період з 08.11.2017 року по 09.06.2025 року в Базі даних не виявлено. Відповідно до довідки Державної установи «Кропивницька виправна колонія №6» №3/440 від 06.06.2025 року підтверджує, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпро з 22.10.2024 року відбуває покарання в Державній установі «Кропивницька виправна колонія №6», яка знаходиться за адресою: вул. Яновського, 50, м. Кропивницький. Для документування заявник через адміністрацію установи, де відбував покарання в квітні 2025 року звернувся до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби . Відповідно до відповіді № 3501.3-4813/ від 21.06.2024 року [PERSON] рекомендовано звернутися до органів суду для встановлення юридичного факту постійного проживання в малолітньому віці разом з батьками на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту проживання за станом на 13 листопада 1991 року та встановити особу заявника в судовому порядку. Після чого заявник може подати матеріали до органів ДМС для оформлення довідки про належність до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України». Тому заявник звернувся із даною заявою до суду. Ухвалою суду від 01.07.2025 відкрито окреме провадження у справі та призначено судовий розгляд. 16.07.2025 від представника Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби надійшли письмові пояснення. 13.11.2025 від представника Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби надійшли додаткові пояснення. 18.11.2025 від представника заявника на адресу суду надійшли письмові пояснення. 18.11.2025 від представника заявника надійшла заява про розгляд справи у відсутність особи, яка бере участь у справі. В судовому засіданні представник заявника заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник заінтересованої особи Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Заслухавши пояснення представника заявника та представника заінтересованої особи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] в м. Дніпропетровськ, Україна, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено актовий запис №2295 від 20.07.1989 року та Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 09.11.2024 видано повторне свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 13). Відповідно до актового запису про народження заявника його батьком зазначено [PERSON] , [INFO] та матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-14). Батько заявника, [PERSON] , [INFO] , українець, на час реєстрації народження сина 39 років; проживав з 1988 року за адресою: [ADDRESS] ; працював м. Дніпропетровськ, вагонно-ремонтний завод слюсар; освіта середня спеціальна. Матір заявника, [PERSON] , [INFO] , росіянка, на час реєстрації народження сина [INFO] ; проживала з 1988 року за адресою: [ADDRESS] ; працювала м. Дніпропетровськ, вагонно-ремонтний завод пропитчик; освіта середня спеціальна. Згідно з відповіддю АТ «ДНІПРОВАГОНРЕМБУД» №2027/30 від 20.06.2025 року, мати заявника [PERSON] , [INFO] дійсно працювала на АТ «Дніпровагонрембуд» (Дніпровський вагоноремонтний завод ім. С.М. Кірова до 06.10.1998 р.) у періоди: з 18.08.1988 по 13.08.1993 роки та з 22.10.1993 по 24.05.1994 роки та батько заявника [PERSON] , [INFO] дійсно працював на АТ «Дніпровагонрембуд» (Дніпровський вагоноремонтний завод ім. С.М. Кірова до 06.10.1998 р.) у період з 18.04.1988 року по 30.09.1995 року (а.с. 15). Відповідно до особової картки матері заявника зазначено, що [PERSON] була документована паспортом громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER] вид. ВВС Тукумського района Латвійської РСР, 24.03.1988 року (а.с. 15). Відповідно до особової картки батька заявника зазначено, що [PERSON] був документований паспортом громадянина колишнього СРСР серії [NUMBER] вид. ВВС Тукумського района Латвійської РСР, 04.02.1980 року (а.с. 16). Також, відповідно до особових карток працівників, батьки проживали за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). Згідно з відповіддю Комунального закладу соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Барвінок» Дніпровської міської ради №19/01-17 від 16.01.2025 року зазначається, що відповідно до Журналу обліку направлень дітей до дитячого притулку «Барвінок» [PERSON] , [INFO] перебував у закладі: з 30.09.1999 року по 10.10.1999 рік втік з притулку; 03.11.1999 року був доставлений і 03.11.1999 року втік з приймальної; з 14.12.1999 року по 17.01.2000 року вибув в притулок «Надія» (а.с. 17). Згідно з відповіддю Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області №1929-2025 від 17.01.2025 року зазначаються відомості про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості з 2007 року по теперішній час (а.с. 17-19). Згідно з відповіддю Державної прикордонної служби України № 19-47811-25-Вих від 09.06.2025 року зазначається, що відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України [PERSON] , [INFO] у період з 08.11.2017 року по 09.06.2025 року в Базі даних не виявлено (а.с. 20). Відповідно до довідки Державної установи «Кропивницька виправна колонія №6» №3/440 від 06.06.2025 року [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпро з 22.10.2024 року відбуває покарання в Державній установі «Кропивницька виправна колонія №6», яка знаходиться за адресою: вул. Яновського, 50, м. Кропивницький (а.с. 20) Для документування заявник через адміністрацію установи, де відбував покарання в квітні 2025 року звернувся до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби . Відповідно до відповіді № 3501.3-4813/ від 21.06.2024 року [PERSON] рекомендовано звернутися до органів суду для встановлення юридичного факту постійного проживання в малолітньому віці разом з батьками на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту проживання за станом на 13 листопада 1991 року та встановити особу заявника в судовому порядку. Після чого заявник може подати матеріали до органів ДМС для оформлення довідки про належність до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (а.с. 20). Вирішуючи заявлені вимоги по суті, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Наведений у ч.1 ст.315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним, оскільки, як передбачено ч.2 вказаної норми, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки. Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України, але через неможливість документального підтвердження не може бути реалізованим. Мета дозволяє визначити коло заінтересованих осіб, а також докази, які мають бути досліджені під час судового розгляду справи. Отже, сутність справ окремого провадження полягає у підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження. Тому суд лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що метою встановлення його особи та факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року, є встановлення належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України. Щодо встановлення особи заявника судом відзначається таке. Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України», Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302. Згідно з п.п.«а» п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон №5492-VІ) паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного Державного демографічного реєстру. Статтею 4 Закону №5492-VІ визначено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Відповідно до ст.3 Закону №5492-VІ ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. Згідно з положеннями ч.1 ст.10 Закону №5492-VІ, внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним. Якщо особу не буде ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, строк якої не перевищує двох місяців. У разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи, прийняття відповідного рішення суду документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються. Таким чином, у разі не встановлення особи, зокрема, органами Державної міграційної служби України шляхом її ідентифікації та шляхом проведення процедура встановлення особи відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», то особа може бути встановлена за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення. Крім того, відповідно до п.п.6 п.35 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» від 25.03.2015 №302, заявник для оформлення паспорта подає, зокрема, рішення суду про встановлення особи (для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи). Відповідно до ст.16 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права кожна людина, де б вона не перебувала, має право на визнання її правосуб`єктності. Враховуючи викладені вище норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення в порядку, визначеному ч.1 ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Згідно з вимогами вищевказаного законодавства України вбачається, що у разі, якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться в судовому порядку. До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути: свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації. На підтвердження заявлених вимог до матеріалів справи заявником, зокрема, долучені свідоцтво про його народження, а також документ (довідка Державної установи «Кропивницька виправна колонія №6» №3/440 від 06.06.2025 року), на якій міститься фотокартка заявника, що встановлює його особу. Згідно з відповіддю Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби вбачається неможливість встановити особу заявника. За встановлених судом обставин справи та на підставі досліджених доказів, судом встановлено, що особа, який є заявником у даній справі, є [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпропетровськ, Україна. Щодо встановлення факту постійного проживання заявника в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року у світлі встановлення належності до громадянства України, суд виходить з наступного. Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України, необхідно застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27.03.2001 №215. Стаття 3 Закону України «Про громадянство України» встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, з моменту внесення відмітки про громадянство України. Встановлення належності особи до громадянства України це визнання особи громадянином України відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави. З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України №215 від 27.03.2001 постановлено, зокрема, затвердити Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок №215). Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України. Згідно з п.7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України. Для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 08.10.1991 №1636-ХІІ - 13.11.1991. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама, чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника. Оскільки заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст.293 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до п.10 Порядку №215 для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в України станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджує зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Отже, встановлення факту постійного проживання дитини на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України і юридичне значення має саме факт постійного проживання дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України - 24.08.1991 або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13.11.1991. Тобто, у таких випадках одним з необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24.08.1991. Пунктом 44 Порядку №215 визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку №215 для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. За ст.17 ЦК УРСР (1960 року) місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що станом на 24.08.1991 заявнику [PERSON] , [INFO] , виповнилося повні 2 роки, а отже він на той час був неповнолітнім. Як встановлено судом, заявник з батьками у 1991 році проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Отже, на підставі належних письмових доказів судом встановлено факт постійного проживання заявника з моменту народження та, зокрема, станом на [INFO] на території України. Беручи до уваги встановлені судом вищезазначені обставини, достовірність яких заінтересованою особою не оспорювалася, суд констатує, що наявні у справі письмові докази надані безпосередньо суду, в своїй сукупності безсумнівно підтверджують особу заявника та факт постійного його проживання у неповнолітньому віці на території України за станом на 24.08.1991, тому такі обставини судом вважаються доведеними. При цьому, встановлення юридичних фактів, які є предметом даного судового розгляду, для заявника мають юридичне значення, оскільки безпосередньо породжують юридичні наслідки та надають заявнику можливість в повній мірі реалізувати свою правосуб`єктність та права, як громадянина України. З огляду на викладене, вимоги заявника є обґрунтованими і доведеними, на підставі чого суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення таких вимог. Згідно з ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що ухвалою суду від 14.08.2024 заявника звільнено від сплати судового збору за подання цієї заяви, тому судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved