Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Електротранс» Кропивницької міської ради на її користь матеріальну шкоду в сумі 18028,70 грн та моральної шкоди в сумі 120000,00 грн. В обгрунтування поданого позову зазначено, що 08.09.2023 року близько 16 год 30 хв маршрутний автобус № 123 «МАЗ-103486», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по вулиці Преображенська в місті Кропивницький, здійснив екстрене гальмування. Внаслідок екстреного гальмування один із пасажирів автобусу допустив падіння на пасажира [PERSON] , яка перебувала в салоні автобусу і спричинив їй тілесні ушкодження. Транспортний засіб автобус «МАЗ-103486», реєстраційний номер [NUMBER] , в якому перебувала позивач належить на праві власності Комунальному підприємству «Електротранс». Внаслідок травмування позивачу завдано матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на придбання набору металоконструкцій для остеосинозу проксимальної частини гомілкової кістки, а також придбанні решти медичних препаратів та приладів на суму 18028,70 грн, а також моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю, душевних хвилюваннях, а також зміні звичайного ритму життя та життя її родини, оскільки внаслідок отриманих ушкоджень вона проходила тривале лікування, яке було пов`язано з оперативним втручанням, після чого проходила тривалу реабілітацію. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 120000,00 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. На підставі статті 84 Цивільного процесуального кодексу України, витребувано у слідчого відділу Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області матеріали кримінального провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12023121010002560 від 09.09.2023 року (а.с.16). Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, призначено судове засідання (а.с. 54). В свою чергу, відповідачем подано відзив на позов (вх. № 6767 від 24.02.2025 року), в якому останній заперечує проти задоволення позову. Вказує, що досудовим розслідуванням встановлено, що позивач, [PERSON] , отримала тілесні ушкодження внаслідок порушення невстановленим пасажиром пункту 5.2. Правил дорожнього руху України. В момент дорожньо-транспортної пригоди, перебуваючи в автобусі, не зайнявши відповідне місце та не тримаючись за поручень, невстановлена пасажирка з власної необережності допустила падіння на [PERSON] . Також, зі змісту постанови слідчого про закриття кримінального провадження вбачається, що у висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 3696/23-27 від 17.11.2023 та у висновку експерта № СЕ-19/112-24/7608-ІТ від 12.06.2024 вказано, що водій автобуса [PERSON] діяв у відповідності до вимог пунктів 12.3 та 16.5 Правил дорожнього руху України, а його дії не знаходилися у причинному зв`язку з фактом падіння пасажира. Кримінальне провадження, відомості за яким 09 вересня 2023 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023121010002560, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю в діянні водія [PERSON] складу кримінального правопорушення. Рішення про направлення копії постанови про закриття кримінального провадження до управління патрульної поліції в Кіровоградській області щодо вирішення питання про притягнення водіїв до адміністративної відповідальності згідно Кодексу України про адміністративні правопорушення, слідчим по справі не приймалось. Відсутність причинного зв`язку між протиправним діянням особи і певним шкідливим наслідком виключає можливість притягнення особи до відповідальності, а обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду можна покласти лише на особу, діяння якої є причиною цієї шкоди. Позивачу завдано шкоди пасажиром, який недотримувався встановлених правил дорожнього руху України (пункт 5.2.), а вину водія у спричиненні дорожньо -транспортної пригоди, як і неправомірність його дій та причинно-наслідковий зв`язок між ними та завданою шкодою в ході досудового розслідування не встановлено (а.с. 57-64). Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов. Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Судом встановлено, що 08.09.2023 року близько 16 год 30 хв, пасажир [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в автобусі № 123 «МАЗ-103486», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , [INFO] , допустила падіння в автобусі піл час руху по [ADDRESS] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала тілесні ушкодження. 09.09.2023 року відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023121010002560 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України. Постановою старшого слідчого СВ Кропивницького РУП Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області старшого лейтенанта поліції Ляшонок Р.А. від 28.06.2024 року кримінальне провадження за № 12023121010002560 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (а.с. 7-9). Із протоколу допиту свідка [PERSON] , останній вказав, що працює водієм автобусу на КП «Електротранс» із 2017 року. На даний час він керує автомобілемМАЗ-103486, реєстраційний номер [NUMBER] (маршрут № 123), який на праві власності належить КП «Електротранс». За технічним станом даного автомобіля доглядає черговий механік. По факту ДТП, яке відбулось 08.09.2023 о 16 год 30 хв на перехресті вулиць Преображенська та Велика перспективна в місті Кропивницький, повідомив, що 08.09.2023 о 05 год. 45 хв. він заступив на першу зміну. Зміна закінчилась о 12 год 10 хв. Після відпочинку о 14 год 55 хв він заступив на другу зміну. Далі о 16 год 15 хв виїхав на вище вказаному автобусі з кінцевої зупинки, яка знаходиться по вулиці Енергетиків в місті Кропивницький та слідував по маршруту в іншу кінцеву зупинку, яка знаходиться по провулку Мотокросний. В салоні автобуса перебував кондуктор [PERSON] . Скільки було пасажирів в автобусі та хто як розташовувався він не бачив, оскільки слідкував за дорожньою обстановкою. Далі рухався по вулиці Преображенська зі сторони площі Богдана Хмельницького в напрямку вулиці Велика Перспективна. Під`їжджаючи до перехрестя вулиць Преображенська та Велика Перспективна зупинився на зелений сигнал світлофора, оскільки на самому перехресті був затор та він би не встиг проїхати. Далі загорівся червоний сигнал світлофора. Коли знову загорівся зелений сигнал світлофора, розпочав повільно рух. Навіть не проїхавши метра, відразу здійснив екстрене гальмування, оскільки на перехресті знаходився легковий автомобіль, який закінчував свій маневр, а саме: легковий автомобіль відносно нього з правої сторони виїхав на перехрестя та почав робити маневр розвороту. Після того як він закінчив маневр, продовжив рух прямо. Проїхавши перехрестя вулиць Преображенська та Велика Перспективна, доїхав до зупинки центральний ринок та до нього підійшов кондуктор і повідомив, що на задній площадці автобуса жінка скаржиться на біль в нозі. Коли він підійшов до жінки то пасажирів в автобусі вже не було. Далі запитав у жінки чи викликати їй швидку медичну допомогу, остання повідомила, так. Далі йому повідомив кондуктор, що під час руху на жінку, яка отримала тілесні ушкодження впала інша жінка. Під час руху з іншими будь-якими учасниками руху автомобілем він не контактував. Будь-які пошкодження на автобусі відсутні. Тілесних ушкодження не отримав. Згодом на місце пригоди приїхала швидка медична допомога, яка оглянула пасажира та госпіталізувала до лікарні. Він залишився на місці ДТП. По завершенню огляду слідчий ознайомив його та понятих з протоколом та схемою, ні в кого з учасників огляду зауважень до проведення огляду не виникало. На момент ДТП була світла пора доби, опади відсутні, дорожнє покриття було чистим та сухим, без вибоїн та ям. Від керування автомобіля він не відволікався. Після ДТП пройшов огляд в лікарні, огляд показав, що він тверезий (а.с. 7-9). Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданої Комунальним некомерційним підприємством «»Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Кропивницької міської ради, [PERSON] , [INFO] , перебувала на лікуванні у стаціонарі з 11.09.2023 року по 19.09.2023 року. Повний діагноз (основне захворювання, супутні захворювання та ускладнення): S82.10 перелом проксимального відділу великогомілкової кістки. Закритий імпресійний перелом зовнішнього виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням. Зі слів хворої травма в побуті 08.09.2023 року біля 16 год 30 хв на вулиці Велика Перспективна біля Центрального ринку будучи пасажиром автобуса № 123 потрапила в ДТП впала при різкому гальмуванні (а.с. 11). На лікування, [PERSON] понесла витрати, що підтверджується чеком № 170005 від 27.10.2023 року на суму 713,00 грн, чеком № 165348 від 19.09.2023 року на суму 1505,70 грн, чеком № 153597 від 13.09.2023 року на суму 23,46 грн, чеком № 23271 від 15.09.2023 року на суму 90,20 грн, чеком № 23238 від 14.09.2023 року на суму 20,50 грн, чеком № 22794 від 12.09.2023 року на суму 730,72 грн, чеком № 153589 від 12.09.2023 року на суму 115,40 грн, чеком № 153389 від 11.09.2023 року на суму 53,60 грн, чеком від 09.09.2023 року на суму 130,32 грн, чеком № 76565 від 13.09.2025 року на суму 524,80 грн, чеком від 13.09.2025 року на суму 131,00 грн (а.с. 13). Крім того, відповідно до рахунку на оплату № 1456 від 12 вересня 2023 року [PERSON] було сплачено за набір металоконструкцій для остеосинтезу проксимальної частини гомілкової кістки в сумі 13990,00 грн, що підтверджується квитанцією на вказану суму (а.с. 14, а.с. 14 на звороті). Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно частин першої-третьої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 Цивільного кодексу України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частин першої, другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Статтею 1187 Цивільного кодексу України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно частини першої статті 1193 Цивільного кодексу України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ орієнтує суди нижчої ланки на те, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина 2 статті 1193 Цивільного кодексу України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 Цивільного кодексу України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого зокрема, нехтування правилами безпеки руху тощо. Відповідно до постанови Верховного Суду від 5 червня 2024 року у справі №543/855/21, положення статті 1193 Цивільного кодексу України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо. Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі № 450/4163/18. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 632/1400/16-к, від 19 червня 2019 року у справі № 630/163/16-к, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц, від 04.07.2023 року. Отже, з огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить протиправність дій, наявність шкоди та її розмір і причинно-наслідковий зв`язок. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності та враховуючи те, що представником позивача надано належні та достатні докази в обґрунтування своїх вимог щодо заподіяної позивачці майнової шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження, а тому з Комунального підприємства «Електротранс» Кропивницької міської ради слід стягнути доведену майнову шкоду у розмірі 18028,70 грн. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 120000,00 грн суд зазначає наступне. В обґрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює в 120000,00 грн, позивачка вказала, що моральна шкода полягає у фізичному болю, душевних хвилюваннях, а також зміні звичайного ритму життя та життя її родини, оскільки внаслідок отриманих ушкоджень вона проходила тривале лікування, яке було пов`язано з оперативним втручанням, після чого проходила тривалу реабілітацію. Лікування і реабілітація позбавила її можливості вести активний спосіб життя, забезпечувати свої потреби та потреби своїх рідних. Все це призвело до порушення звичайних життєвих зв`язків та звичок. Відновлення фізичного стану позивача потребує значних зусиль. На тілі залишився великий шрам, який нагадує про больові відчуття, що в свою чергу має негативний вплив на психологічний стан і спричинює сильні переживання. Крім того, їй доведеться пройти ще одне оперативне втручання, яким буде видалено металеві пластини За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд виходить з того, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивача у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Відтак, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня завданих позивачці тілесних ушкоджень, що спричинили тимчасову втрату працездатності, ступеня та характеру перенесених позивачкою моральних страждань, що були викликані перенесенням нею фізичного болю, часом знаходження останньої на лікуванні. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22). Виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20). Суд бере до увагу те, що вказані ушкодження здоров`я безумовно потягнули за собою заподіяння позивачці моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю та стражданнях, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також тривалої втрати працездатності, що підтверджується дослідженими вище судом випискою із медичної карти стаціонарного хворого. На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 30000,00 грн. Такий розмір відшкодування моральної шкоди суд вважає обґрунтованим, розумним і співмірним із моральними стражданнями, завданими позивачці, а також рівнозначним із тими матеріальними витратами, які вона була вимушена понести для відновлення свого стану здоров`я. Визначений представником позивача розмір моральної шкоди в сумі 120000,00 грн суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки позивачкою не подано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження запропонованого нею розміру моральної шкоди у розмірі 120000,00 грн, тобто значно більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом. Суд враховує правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення коштів в сумі 48028,70 грн, що включає в себе стягнення завданої матеріальної шкоди в сумі 18028,70 грн та стягнення моральної шкоди в сумі 30000,00 грн. Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідачів на її користь витрати на професійно правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Водночас, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 Цивільного процесуального кодексу України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 Цивільного процесуального кодексу України); 3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1136/18. Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано Договір про надання правової допомоги від 07.08.2024 року (а.с. 5), платіжну інструкцію № 1.66820103.1 від 08.08.2024 року на суму 10000,00 грн (а.с. 6). Враховуючи, що понесені позивачем у справі витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, які остання просить стягнути з відповідача, є обґрунтованими та такими, що підтверджуються належними доказами наявними в матеріалах справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в порядку пункту 1 частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем у справі судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн

Outcome: partial