Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У травні 2024 року позивачка звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділ частки в натурі із майна, що є спільною частковою власністю. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 13.07.2011 по справі №22ц-3688/2011 за позивачкою визнано право власності на 18/32 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.02.2021, номер відомостей про речове право 41471369. Цим самим рішенням суду визнано право власності на 7/32 частин вищевказаного будинковолодіння, за [PERSON] та на 7/32 за [PERSON] , зареєстровано право власності за останніми в реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.12.2011 року, реєстраційний номер майна 15053404. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцями до майна померлої є її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] , які прийняли спадщину, однак не оформили її. Враховуючи те, що будинковолодіння перебуває у спільній частковій власності, позивачка просила суд виділити їй в натурі на праві особистої приватної власності належну їй 18/32 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] відповідно до варіантів висновку судової будівельно-технічної експертизи, яку, також, просила призначити в дані справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Пінкевич Н.С. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.05.2024 відкрито позовне провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 07.08.2024 від представника відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив у якому вона зазначила, що [PERSON] є співвласником спірного домоволодіння, оскільки на законних правових підставах успадкувала вищевказану частину домоволодіння, зареєструвала право власності на неї, а тому в розумінні ст. 1225 ЦК України набула право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщене успадковане та зареєстроване майно (частка домоволодіння). Зазначає, що [PERSON] не заперечує щодо заявлених вимог позивача щодо виділу частки в натурі із майна, що є спільною частковою власністю. Не заперечувала, також, щодо проведення будівельно-технічної експертизи за умови понесення позивачем витрат на залучення експертів. Також, 07.08.2024 від представника відповідачки [PERSON] до суду надійшла заява про зменшення витрат на правову допомогу, в якій просила суд врахувати лише фактично та обов`язково понесені витрати і зазначила, що вважає обґрунтованими витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.10.2024 за клопотання представника позивача у справі призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо визначення дійсної вартості спірного домоволодіння та можливих варіантів його поділу між співвласника з врахуванням їх часток. 24.04.2025 на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов висновок за результатами проведення будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи №10541 від 04.04.2025. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.04.2025 відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду. 16.09.2025 представником позивача була подана заява про зміну підстав позову, в якій було зазначено, що згідно висновку судового експерта №10541 від 04 квітня 2025 року за результатами проведення судової будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 2 895 000,00 грн., при цьому поділ даного житлового будинку між співвласника здійснити технічно не можливо через технічний стан житлового будинку, саме: через його аварійний стан. А тому, з врахуванням зазначеного просила суд припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 7/32 часток домоволодіння, право спільної часткової власності [PERSON] на 7/32 часток, визнати за позивачкою право власності на ці частки та виплатити [PERSON] , суму грошової компенсації за 7/32 часток в розмірі 633 281,00 гривень, виплатити спадкоємцям [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , суму грошової компенсації в розмірі 633 281,00 гривень, по 316 640,50 гривень кожному, а також стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати, які включатимуть в себе: витрати по сплаті судового збору, витрати по оплаті експертизи та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 25.11.2025. В судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги в редакції заяви про зміну підстав позову підтримала та просила задовольнити. Зазначила про те, що між співвласниками існує тривалий конфлікт, який крім технічної можливості додатково унеможливлює спільне проживання співвласників, звернула увагу на те, що кошти грошової компенсації були позивачкою внесені на депозитний рахунок, що підтверджується відповідними квитанціями. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти припинення права спільної часткової власності з виплатою компенсації не заперечила, підтвердила неможливість спільного проживання та заперечувала проти розміру компенсації, що була визначена у висновку судового експерта №10541 від 04 квітня 2025 року. Зазначила, що розмір компенсації має бути з врахуванням вартості землі, на якому розміщено домоволодіння і становити не менше 2 895 000,00 за розмір лише її частки, а то і більше. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені. Клопотання про відкладення, відзиву на позовну заяву особисто або через уповноважених представників не надсилали. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4, 15 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновків про наступне. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13.07.2011 по справі №22ц-3688/2011 за [PERSON] визнано право власності на 18/32 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, відповідно до вищевказаного рішення визнано право власності на 7/32 частин вищевказаного будинковолодіння, за [PERSON] та на 7/32 за [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.05.2024 №378600760 вбачається, що право власності на 18/32 вищезазначеного будинковолодіння зареєстровано за [PERSON] 26.02.2021, номер відомостей про речове право 41471369. Також, в реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.12.2011 зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] по 7/32 за кожною, реєстраційний номер майна 15053404. Таким чином, як вбачається з даних, що містяться в державному реєстрі речових прав та з реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вищевказаного домоволодіння і частками 18/32, 7/32 та 7/32 відповідно за кожним із співвласників. Відомості про реєстрацію права власності чи права користування земельною ділянкою на якій розміщено домоволодіння суду надані не були. Як встановлено судом та визнається сторонами [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцями до її майна є її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] ), які прийняли спадщину, однак до цього часу не отримали свідоцтва про право власності на зареєстровану за [PERSON] частку у спірному будинковолодінні. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності насувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). Згідно до правової позиції, викладеної у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 27.09.2012 №10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що у відповідності до ст. 2 Закону України від «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Крім цього, згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права так і обов`язки. До майнових прав належить зокрема, право власності. Враховуючи те, що спадкоємці [PERSON] , [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] ) прийняли спадщину, хоч і не оформили свідоцтва про право на спадщину на належні [PERSON] 7/32 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак набули пов`язаних з цим майном майнових прав та обов`язків, в тому числі і тих, що заявлені в межах спору, що є предметом даної справи. За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України). Статтею 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Так, згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи №10541 від 04.04.2025 вбачається, що здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 196,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між співвласниками не вбачається технічно можливим через технічний стан житлового будинку. Під час проведення натурного обстеження житлового будинку експертом було встановлено ознаки пошкодження конструктивних елементів та виявлено, що стан будинку на час проведення натурного обстеження є аварійним (ветхим). Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом і в цінах на час проведення експертизи (без врахування вартості земельної ділянки) складає 2 895 00,00 грн. Розрахунки вартості житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами здійснювались без врахування вартості землі, оскільки земельна ділянка під спірним будинком не приватизована. В судовому засіданні судом з пояснень сторін було встановлено, що в спірному будинку проживає позивачка, інші співвласники проживають окремо та витрат на утримання будинку не несуть. Крім цього, сторони підтвердили те, що між співвласниками існує тривалий конфлікт, який супроводжувався судовими спорами, а тому спільне проживання сторін у справі не вбачається можливим. Разом з цим, відповідачка [PERSON] зазначила, що вона не заперечує проти припинення права спільної часткової власності та оспорює лише розмір компенсації, який визначено згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи №10541 від 04.04.2025 та вважає, що дійсна вартість майна є удвічі більшою. При цьому, доказів іншої вартості майна суду не надала. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов. Під час судового розгляду позивачкою було приєднано до матеріалів справи квитанції відповідно до яких на депозитний рахунок суду внесено в якості компенсації вартості частки майна відповідача. Так, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №2.417446769.1 від 25.11.2025 позивачкою на депозитний рахунок суду внесено вартість частки [PERSON] у розмірі 633281,00 грн., а відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №2.417439651.1 від 25.11.2025 - вартість частки [PERSON] у розмірі 633281,00 грн. Таким чином, позивачка виконала свій обов`язок, передбачений вимоги ч.2 ст.365 ЦК України, щодо внесення на депозитний рахунок грошової суми коштів, яка визначена відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи №10541 від 04.04.2025. Судом встановлено, що поділ спірного житлового будинку здійснити не вбачається можливо, будинок перебуває в аварійному стані, спільне проживання співвласників разом є неможливим через їх тривалий конфлікт та неприязні стосунки один до одного, а припинення права не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, позивачкою попередньо внесено вартість цієї частки на депозитний рахунок суду, тому суд вважає можливим припинення права співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що реалізація права позивачки щодо виплати компенсації належної відповідачам частки у спірному майні жодним чином не порушить прав відповідачів та відповідатиме інтересам співвласників спірного майна, а тому позовні вимоги про виплату грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на цю частку підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України з врахуванням того, що позивачкою понесені підтверджені судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 15 140,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3564658948.1 від 03.04.2024 та витрат на оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 57 000,00 грн., що підтверджується актом надання послуг №47 від 04.04.2025 та платіжною інструкцією № 2.87134181.1 від 27.01.2025. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року, ).

Outcome: approved