Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] , поданої в його інтересах представником - адвокатом Максимович С.М., до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 01.07.2017у розмірі 10000,00 доларів США, 3 % річних за період з 02.10.2017 по 23.02.2022 у розмірі 1319,17 доларів США, що разом становить 11319,17 доларів США. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до розписки від 01.07.2017 [PERSON] взяв у борг у позивача грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути позивачу у строк до 01.10.2017 у повному обсязі. Проте відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана на розгляд судді Чернявській Л.І. Ухвалою суду від 03.04.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На підставі розпорядження № 970/25 від 28.05.2025 «Щодо здійснення повторного автоматизованого розподілу справи» на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 06.05.2025 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку», відповідно до Засад використання автоматизованої системи документообігу суду для розподілу судових справ та матеріалів між суддями в Приморському районному суді м. Одеси, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 522/5983/25-Е провадження № 2/522/4768/25. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 522/5983/25-Е провадження № 2/522/4768/25 передана на розгляд судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2025 прийнята до провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 09.09.2025. Витребуваний від [PERSON] оригінал письмового доказу, а саме розписки від 01.07.2017 на суму 10000,00 доларів США, копія якої додана до позовної заяви. 26.08.2025 до суду від представника позивача на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2025 надійшов оригінал розписки від 01.07.2017 з перекладом на українську мову. 09.09.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій представник просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заява обґрунтована тим, що за загальним правилом строк позовної давності за розпискою спливає 01.10.2020, у зв`язку з тим, що таке завершення припадало на період дії карантину в Україні, а згодом період дії воєнного стану, такий строк позовної давності був продовжений до 30.01.2024. Тому на день подання позовної заяви 26.03.2025 строк позовної давності сплинув. У судове засідання 09.09.2025 учасники справи не з`явились, заяви та клопотання не подавали, причини неявки суду не повідомили. Розгляд справи відкладено на 19.11.2025. 10.09.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] надійшли додаткові пояснення у справі, у яких вона просить задовольнити позовні вимоги. У судове засідання 19.11.2025 учасники справи не з`явились, від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача. Від відповідача заяви та клопотання не надходили. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 19.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав проголошення судового рішення до 28.11.2025. Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та надавши оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно з ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України). Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1-2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Суд встановив, що 01.07.2017 [PERSON] отримав від [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною 01.07.2027. Згідно з умовами цієї розписки, відповідач зобов`язався повернути грошові кошти через три місяці - 01.10.2017. Оригінали зазначеної розписки від 01.07.2017 досліджений судом та долучений до матеріалів справи. У матеріалах справи відсутні докази виконання [PERSON] зобов`язань з повернення суми позики у розмірі 10000 доларів США у встановлений у розписці строк. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, доказів виконання зобов`язань перед [PERSON] не подав. Отже, вимога [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою є обґрунтованою. Надаючи оцінку доводам представника відповідача, наведеним у заяві про застосування позовної давності, суд дійшов наступних висновків. Відповідач стверджує, що строк позовної давності був завершений 01.10.2020, але у зв`язку з тим, що таке завершення припадало на період дії карантину в Україні, а згодом період воєнного, надзвичайного стану, такий строк був продовжений до 31.01.2024. На момент подання позову 26.03.2025 строк позовної заяви був пропущений. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Згідно із Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин, дія якого неодноразово продовжувалась відповідними Постановами Кабінету Міністрів України. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, карантин на території України діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. Відповідно до Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого неодноразово продовжувалась, та продовжує діяти дотепер. Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Законом України від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено. Тобто, строки позовної давності, які не закінчили свій перебіг на момент набрання чинності Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», були продовжені на весь період карантину до 30.06.2023. На момент відміни на всій території України карантину, перебіг позовної давності, визначений ЦК України, був зупинений на строк дії воєнного стану. Отже, строк позовної давності за вимогами [PERSON] до [PERSON] за розпискою від 01.07.2017 спочатку був продовжений у зв`язку з введенням на всій території України карантину, а у подальшому був зупинений на строк дії воєнного стану і на момент звернення позивача із позовом до суду, цей строк не закінчив свій перебіг. Відповідно підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16 сформульовано такий правовий висновок: «формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Посилання відповідача на те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається на день подання позову, не ґрунтується на нормах матеріального права». Отже, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, визначивши розмір заборгованості, який підлягає стягненню, у грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, наявні підстави для стягнення з нього трьох процентів річних. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Позивач сплатив судовий збір у розмірі 3775,61 гривень. Суд встановив факт зарахування сплачених коштів до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується відповідною випискою, наявною в матеріалах справи. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 3775,61 гривень.

Outcome: approved