Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

у червні 2025 року [PERSON] (надалі позивач-1) та [PERSON] (надалі позивач-2) звернулись до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про право спільної сумісної власності від 17 лютого 1997 року, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та її матері, [PERSON] . На вказаному свідоцтві права власності міститься реєстраційний напис, згідно з яким право спільної сумісної власності позивачів на вищезазначену квартиру було зареєстровано Сєвєродонецьким бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу за № 500-3.03. На квартиру [ADDRESS] 17 лютого 1997 року виготовлено технічний паспорт КП «Сєвєродонецьким БТІ». Станом на 21 січня 1997 року при проведенні технічної інвентаризації встановлено, що у свідоцтві на право власності квартири вказана загальна 45,6 кв. м, житлова площа 31,8 кв. м. Згідно з експлікацією внутрішніх площ до плану квартири [ADDRESS] , житлова квартира розташована на 1-му поверсі п`яти поверхового будинку, яка в цілому складається з 2-х житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні. Позивачі зазначають, що з метою реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, на вказану квартиру, вони звернулись до державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради, проте у здійсненні реєстрації права власності їм відмовлено. 11 лютого 2025 року постановлено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 77160047 державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради Борисенко О., підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій є завершення строку, встановленого п.3 частиною 3 ст. 23 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усуненні обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. В рішенні про відмову від 11 лютого 2025 року від КП МБТІ «Сєвєродонецького бюро технічної інвентаризації» зазначено, що надійшов документ, в якому повідомляють, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міський територіальній громаді зберігалась в архіві КП МБТІ «Сєвєродонецького бюро технічної інвентаризації» на паперових носіях, оскільки архівні документи КП БТІ на підконтрольну України територію вивезені не були, а територія Сіверськодонецької міської територіальної громади станом на сьогодні є окупована рф, БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності на квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території на даний час неможливо, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном, що порушує їх право власності. Постановленою суддею ухвалою від 27 червня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Від позивачів витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали або нотаріально посвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову. 28 серпня 2025 року на виконання вищевказаної ухвали до суду від позивачів надійшов лист, в якому вони зазначили про надання нотаріально посвідченої копії свідоцтва про право власності на житло разом з позовною заявою. Щодо технічного паспорту вказали, що такий не потребує нотаріального посвідчення, оскільки не є правовстановлюючим документом. Постановленою судом ухвалою від 23 вересня 2025 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі в судове засідання не з`явились, надали заяву, в якій просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, також не заперечували проти ухвалення рішення в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи висновує таке. З дослідженої в судовому засіданні, засвідченої Кушнеровою Л. Д., приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області 17 червня 2025 року за реєстровим № 1116, копії свідоцтва № 426 про право власності на житло від 17 лютого 1997 року, встановлено посвідчення Відділом приватизації житла міськвиконкому, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 45,6 кв. м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 7 лютого 1997 року № 431. Зворотна сторона копії свідоцтва містить штамп та печатку Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк про реєстрацію права власності з підписом посадової особи про набуття права власності на квартиру [ADDRESS] , запис відомостей в реєстрову книгу за № 500 03 березня 1997 року /а.с.17/. З дослідженої в судовому засіданні копії технічного паспорту квартири [ADDRESS] , вбачається підтвердження відомостей про площу квартири (загальна 45,6 кв. м, житлова 31,8 кв. м), відомостей про власників [PERSON] та [PERSON] . Технічний паспорт містить печатки Бюро технічної інвентаризації м. Сєвєродонецьк, підписи посадових осіб /а.с.18-19/. З належним чином засвідченої копії свідоцтва про шлюб встановлено, що [PERSON] , вступила в зареєстрований шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с.22/. З копії витягу з реєстру територіальної громади від 13 червня 2025 року позивача-1, [PERSON] , вбачається, що з 18 квітня 1991 року місце проживання позивача-1 зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.9/. З копії довідки від 24 липня 2024 року № 5136-7002077865 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце проживання/перебування позивача-1 зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.12/. З відмітки у копії паспорта громадянина України позивача-2, [PERSON] , серія [NUMBER] вбачається, що з 08 лютого 1968 року місце проживання позивача-2 зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.10 зворот/. З копії довідки від 29 квітня 2024 року № 5136-7002023320 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що місце проживання/перебування позивача-2 зареєстроване за адресою: [ADDRESS] /а.с.14/. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Борисенко О. Р., Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 11 лютого 2025 року № 77160047 відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою № 63974901 від 13 листопада 2024 року. Підставою відмови вказано те, що на запит державного реєстратора не надано інформації про права, які виникли та зареєстровані в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року /а.с.15/. Вказана в рішенні державного реєстратора інформація стосовно неможливості перевірки права власності також підтверджується наданою позивачами копією відповіді Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 29 квітня 2025 року № 1344ВА /а.с.16/. 19 січня 2024 року розпорядженням міського голови Сєвєродонецької міської ради № 47ВА вулицю Маяковського у місті Сєвєродонецьк перейменовано на [PERSON] /а.с.40/. Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк. Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачам майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов суд ураховує таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продаж; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майн подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права ні утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на 26 лютого 1996 року передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. У позивачів наявні документи, що засвідчують їх право власності (свідоцтво про право власності на житло), яке зареєстровано згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки дійсності його видачі шляхом звернення до органу, який на момент переходу до позивачів права власності здійснював державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивачів можливості довести своє право. Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На день розгляду справи територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є окупованою. Сіверськодонецька міська територіальна громада зазначена в Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Мінреінтеграції від 25 квітня 2022 року № 75. Вона також зазначена як тимчасово окупована територія російською федерацією у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженому наказом Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року № 309, який став на заміну зазначеному вище Переліку. Внаслідок викладеного відновити документ, отримати його дублікат чи засвідчену з оригіналу копію як позивач, так і суд позбавлені можливості. Позивачами право власності набуте у 1997 році. Надані позивачами докази у виді свідоцтва про право власності на житло, технічного паспорту видані та посвідчені органом, що здійснював реєстрацію права власності на 1997 рік Сєвєродонецьким БТІ, з відповідними відмітками про реєстрацію набуття права власності, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності позивачів, отримання інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачів на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) є неможливим, іншого порядку підтвердження права власності у відносинах, що склалися, державою не встановлено, суд висновує, що позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном через невизнання державою їх права власності, що, в свою чергу, порушує таке їх право. Щодо права позивачів у власності. За ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Зважаючи на те, що у правовстановлюючому документі вказано про належність майна до спільної сумісної власності (без визначення часток), позивачів, доказів відхилення від рівності часток у праві спільної сумісної власності також не надано та такі обставини у позові не аргументовані, суд висновує, що позов підлягає задоволенню та за позивачами слід визнати право спільної сумісної власності на вищевказане майно. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачами доведено їх право власності на спірну квартиру належними та допустимими, достатніми доказами та існуючі перешкоди для його реалізації. На підставі викладеного та

Outcome: approved