Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

08.08.2025 позивачка подала до Богунського районного суду м. Житомира з урахуванням уточненої позовної заяви, в якій просить: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що було зроблено відповідний актовий запис № 507; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] [INFO] , у розмірі однієї чверті від заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого за цим позовом судового збору в розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позову зазначає, що з 05.05.2021 сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з відсутністю порозуміння, зникли спільні інтереси, втрачено почуття кохання, мають різні погляди на сім`ю, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини припинені. Поряд з тим повідомляємо, що спільний шлюб між подружжям укладено вдруге. Відповідно до Рішення Богунського районного суду м. Житомира за № 295/14453/17 від 26.02.2018 шлюб укладений вперше було розірвано. Позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, залишено без руху, надавши позивачу строк тривалістю п`ять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків. 09.09.2025 позивачка подала заяву про усунення недоліків, надала уточнену позовну заяву та квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн. Згідно наказу № 138-В від 21.08.2025, суддя Перекупка І.Г. перебував в основній щорічній відпустці з 08.09.2025 по 21.09.2025 включно. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Позивачка 27.11.2025 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення судового збору підтримує в повному обсязі. Відповідач 13.10.2025 подав через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему «Електронний суд» до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без його участі, щодо задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу не заперечував. Представник Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради 27.11.2025 подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутність. Крім того зазначив, що на час розгляду справи [PERSON] виповнилося 14 років. У зв`язку цим, позовна вимога щодо визначення місця проживання дитини не підлягає задоволенню у відповідності з ч. 3 ст. 160 СК України та ч. 2 ст. 29 ЦК України, оскільки дитина після досягнення 14 років самостійно обирає своє місце проживання з одним із батьків. Процесуальне право учасників справи про розгляд справи за їх відсутності унормовано в ч. 3 ст. 211 ЦПК України, водночас, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають значення для її розгляду, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, відповідно до оригіналу свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони перебувають в шлюбі, який зареєстровано 05.05.2021 Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що складено відповідний актовий запис № 507 (а.с. 5). Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. На підставі викладеного, оскільки сторони не бажають зберегти шлюб, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу, а тому позовна заява підлягає до задоволення. Згідно зі статтею 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя /стаття 110 СК України/. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст. 31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст. 32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , вже досягла віку чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю її пред`явлення до суду, оскільки [PERSON] , [INFO] , на момент ухвалення рішення у справі досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак їй належить право самостійно обирати місце свого проживання. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів. Встановлено, що в судовому засіданні 16.10.2025 позивачка заявила клопотання про залишення позову без розгляду в частині позовної вимоги про стягнення аліментів. Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають, серед іншого, право подавати заяви та клопотання, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами. З огляду на зазначене вище, виключно позивачу належить право вибору характеру своїх процесуальних дій: залишити позов без розгляду, чи наполягати на розгляді судом його справи по суті. Відтак, позивач скористалася своїм процесуальним правом на залишення її позовної заяви в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю без розгляду, подавши до суду відповідну заяву. Пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Оскільки, згідно з зазначеною нормою закону подача заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача і підставою для залишення заяви без розгляду, підстав для відмови в прийнятті заяви про залишення позовної заяви в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю без розгляду судом не встановлено, суд дійшов висновку, що заява позивача [PERSON] про залишення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю без розгляду підлягає задоволенню, а позовна вимога про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю - залишенню без розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. Відповідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При подачі позову до суду, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн, що підтверджується копіями квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 2 від 08.08.2025 в розмірі 1211,20 грн та квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 1.300377577.1 від 09.09.2025 в розмірі 1211,20 грн. (а.с. 4, 24) При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: partial