Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

20.12.2024 року представник позивача Киричук Г.М., яка діє в інтересах АТ ПУМБ на підставі довіреності, звернулася до Фрунзенського районного суду м.Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь АТ ПУМБ заборгованість у розмірі 138305,67 грн та судові витрати у розмірі 2422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між АТ ПУМБ та [PERSON] 25.12.2016 укладений кредитний договір №200756962601, за яким позичальнику виданий кредит у сумі 53700 грн., а 23.12.2021 кредитний договір №1002053849501, за яким позичальнику виданий кредит в сумі 35000 грн. У порушення умов вказаних договорів відповідач не виконує належним чином свої кредитні зобов`язання за договорами, у зв`язку з чим станом на 06 жовтня 2024 року у нього утворилась заборгованість за кредитним договором №200756962601 від 25.12.2016 у розмірі 94896,73 грн, з яких: заборгованість за кредитом 53636,33 грн, заборгованості за процентами 41260,40 грн., заборгованість за комісією 0 грн.; за кредитним договором №1002053849501 від 23.12.2021 у розмірі 43408,94 грн, з яких: заборгованість за кредитом 32936,23 грн, заборгованості за процентами 7,71 грн., заборгованість за комісією 10465 грн. Загальна сума заборгованості за вказаними вище кредитними договорами становить 138305,67 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань та не погашає заборгованість за договорами, що є порушенням законних прав АТ "ПУМБ", у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості та судовий збір. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м.Харкова від 23.12.2024 матеріали цивільної справи за позовом Акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк до [PERSON] про стягнення заборгованості направлені до Київського районного суду м.Харкова за підсудністю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19.05.2025 позовні вимоги Акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк заборгованість за кредитними договорами №200756962601 від 25 грудня 2016 року та за кредитним договором № 1002053849501 від 23 грудня 2021 року у загальному розмірі 138305 (сто тридцять вісім тисяч триста п`ять) гривень 67 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 15.07.2025 заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 у цивільній справі № 645/7676/24 скасовано, справу призначено до розгляду\~в поряду спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 04.08.2025 представником відповідача через систему «Електронний суд» подано Відзив на позовну заяву, у якому зазначив, зокрема, що 25.12.2016 року [PERSON] звернувся до АТ Перший український міжнародний банк із заявою №200756962601 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого, Банком видано кредит у сумі 53700 грн. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що схема погашення кредиту : ануїтетна /щомісячно рівними платежами/. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 06 жовтня 2024 року у [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором №200756962601 від 25.12.2016 у розмірі 94896,73 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 53636,33 грн, заборгованості за процентами - 41260,40 грн., заборгованість за комісією - 0 грн. 23.12.2021 року [PERSON] звернувся до АТ Перший український міжнародний банк із заявою № 1002053849501 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого, Банком видано кредит у сумі 35 000 грн. з реальною річною процентною ставкою - 77.0418 %, строком на 24 місяці, орієнтовна загальна вартість кредиту - 60119,53 грн. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що схема погашення кредиту: ануїтетна / щомісячно рівними платежами/. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом 06 жовтня 2024 року заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором №1002053849501 від 23.12.2021 становить 43408,94 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 32936,23 грн, заборгованості за процентами - 7,71 грн., заборгованість за комісією - 10465 грн. Таким чином умовами обох кредитних договорів передбачено погашення кредиту ануїтетними/щомісячно рівними платежами/. Щодо перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов`язань, посилаючись на ст.ст. 253, 257, 258, 261 ЦК України вказала, що оскільки договори встановлюють окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної\~давності стосовно\~кожного щомісячного\~платежу починається\~після невиконання\~чи неналежного\~виконання (зокрема,\~прострочення виконання)\~відповідачем обов`язку\~з внесення\~чергового платежу\~й обчислюється\~окремо щодо\~кожного простроченого\~платежу. А наведені у позовній заяві позивачем обґрунтування не свідчать про те, що причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином та введенням в України воєнного стану. Позивач не зазначив обставин, які б свідчили про відсутність у нього можливості подання до Київського районного суду м. Харкова позовної заяви дистанційними засобами зв`язку у встановлений процесуальним законодавством строк, як і не надав доказів на підтвердження існування таких обставин. Крім того, 04.08.2025 представник відповідача подав до суду через систему «Електронний суд» заяву про застосування строку позовної давності. Представник позивача АТ ПУМБ у судове засідання не з`явився, у тексті позовної заяви просив здійснювати розгляд справи без участі представника позивача. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на підстави, викладені у Відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що 25.12.2016 року [PERSON] звернувся до АТ Перший український міжнародний банк із заявою №200756962601 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого, Банком видано кредит у сумі 53700 грн. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що підписанням даної заяви [PERSON] підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом ДКБО) фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ», в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через Дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладення Договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердила свою згоду на укладення Договору страхування на зазначених умовах (а.с.13). При укладенні кредитного договору відповідач також був ознайомлений з паспортом споживчого кредиту, що підтверджується підписом останнього про ознайомлення (а.с.12 зв.бік). Підписанням паспорта споживчого кредиту відповідач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту. Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту за договором №200756962601\~від 25.12.2016 року, [PERSON] на підставі укладеного з АТ «Перший український міжнародний банк» кредитного договору №200756962601 був встановлений 25.12.2016 кредитний ліміт 1000 грн., після чого кредитний ліміт неодноразово збільшувався, останній раз 26.05.2023 року до 53 700 грн. (а.с.34 зв.бік). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 06 жовтня 2024 року у [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором №200756962601 від 25.12.2016 у розмірі 94896,73 грн, з яких: заборгованість за кредитом 53636,33 грн, заборгованості за процентами 41260,40 грн., заборгованість за комісією 0 грн. (а.с.37-41). 23.12.2021 року [PERSON] звернувся до АТ Перший український міжнародний банк із заявою № 1002053849501 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого, Банком видано кредит у сумі 35 000 грн. з реальною річною процентною ставкою 77.0418 %, строком на 24 місяці, орієнтовна загальна вартість кредиту 60119,53 грн. (а.с.11-12). Зі змісту вказаної заяви вбачається, що підписанням даної заяви [PERSON] підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом ДКБО) фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ», в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через Дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладення Договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердила свою згоду на укладення Договору страхування на зазначених умовах. При укладенні кредитного договору відповідач також був ознайомлений з паспортом споживчого кредиту, що підтверджується підписом останнього про ознайомлення. Підписанням паспорта споживчого кредиту відповідач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту. Відповідно до платіжної інструкції № TR.54782927.97025.8810 від 23.12.2021, АТ «Перший український міжнародний банк» на виконання умов кредитного договору №1001747588101 перерахувало на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 53 000 грн. (а.с.35-36). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом 06 жовтня 2024 року заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором №1002053849501 від 23.12.2021 становить 43408,94 грн, з яких: заборгованість за кредитом 32936,23 грн, заборгованості за процентами 7,71 грн., заборгованість за комісією 10465 грн.(а.с.35 зв.бік). З виписки по особовому рахунку, відкритому на ім`я відповідача, вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та частково виконував зобов`язання щодо їх повернення. З метою досудового врегулювання спору позивач на адресу відповідача 07.10.2024 направив письмову вимогу (повідомлення) № вих.КНО-44.2.2/561 з вимогою погасити заборгованість за кредитними договорами № 200756962601 та №1001747588101 у загальному розмірі 138\~305,67 грн. не пізніше 30 календарних днів з дня отримання цього повідомлення, що підтверджується копією даної письмової вимоги та списком № 20241008 ПУМБ_887 згуртованих відправлень (рекомендованих листів) (а.с.32). Оскільки досудові вимоги банку про погашення кредитної заборгованості позичальником добровільно задоволені не були, банк звернувся з цим позовом до суду для стягнення наявної кредитної заборгованості. В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2016 та 23.12.2021 між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем [PERSON] укладені відповідно кредитні договори №200756962601 та № 1002053849501 у виді заяв про приєднання до Договорів комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Суд встановив, що АТ «Перший Український Міжнародний Банк» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитними договорами виконав та надав відповідачу кредитні кошти. Як слідує з розрахунків заборгованості, наданих АТ «ПУМБ», [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами щодо повернення кредиту, сплати процентів передбачених кредитним договором, належним чином не виконав, у зв`язку з чим, у нього утворилась заборгованість за кредитними договорами №200756962601 та № 1002053849501. Суд встановив, що спірні договори споживчого кредиту підписані сторонами, які досягли згоди з істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував їх умови, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту. У статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Матеріалами справи підтверджується, що у заявах про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, які підписані відповідачем 21 вересня 2019 року та 27 листопада 2020 року, сторони погодили конкретні умови кредитування, сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісію. Отже відповідач був ознайомлений з вказаними умовами кредитування під підпис. Відповідач не надав даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитними договорами у добровільному порядку. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до ст. 617 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку, що кредитні договори №200756962601 та № 1002053849501 укладені у спосіб, визначений чинним законодавством, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача за кредитними договорами заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками. Разом із цим, представник відповідачки заявив про застосування строку позовної давності. Цивільним кодексом України\~визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.ст.\~256,\~257 ЦК України). Статтею 264 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. 11.03.2020\~постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211\~впроваджено дію карантину на території України. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293 Цивільного Кодексу України\~були продовжені на строк дії такого карантину (п.12\~Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ). 24.02.2022\~Законом України «Про правовий режим воєнного стану»\~в Україні введено режим воєнного стану. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями\~257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк його дії (п.19\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). У цей же строк позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625\~ЦК\~України, а також від сплати неустойки (штрафи, пені) нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, які підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 30.06.2023 завершено дію карантину (Постанова КМУ №651 від 27.06.2023). Однак строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11.03.2020 продовжуються до закінчення дії воєнного стану в Україні та тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Оскільки кредитний договір від 25.12.2016 № 200756962601 укладено між сторонами процесу 25.12.2016, а платежі Відповідач здійснював до 22.02.2022, що відображено в розрахунку заборгованості та виписках по рахунку, відповідно строки позовної давності в даному випадку повністю дотримано. Кредитний договір № 1002053849501 був укладений між сторонами 23.12.2021 на строк 24 місяців, тобто до 23.12.2023. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 20.12.2024, строки позовної давності в даному випадку повністю дотримано. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за комісією за кредитним договором №1002053849501 від 23.12.2021 у розмірі 10465 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу, та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц. Крім того, у п.п. 31.29, 32.8 Постанови Велика Палата Верховного Суду у справі № 496/3134/19 від 13 липня 2022 року зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Пунктом 5 заяви №1002053849501 від 23.12.2021 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% (1046,50) щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором №1002053849501 від 23.12.2021 в розмірі 10\~465,00 грн є безпідставними та задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягує з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк заборгованість за кредитним договором №200756962601 від 25 грудня 2016 року у розмірі 94\~896,73 грн., з яких: заборгованість за кредитом 53\~636,33 грн., заборгованість за процентами 41\~260,40 грн., та заборгованість за кредитним договором № 1002053849501 від 23 грудня 2021 року у розмірі 32\~943,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом 32\~936,23 грн., заборгованість за процентами 7,71 грн., а всього у загальному розмірі 127\~840 (сто двадцять сім тисяч вісімсот сорок) грн. 67 коп. Оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК Єврокредит» суд задовольняє частково, тому з урахуванням ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~щодо пропорційності стягнення судового збору вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати у розмірі 2239 грн. 11 коп. (2422,40х92,43%=2239,11 грн.).

Outcome: partial