Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з ним. Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Даним рішенням встановлено, що відповідач має другу маленьку дитину, яку вона виховує самостійно та їй вкрай складно виховувати їхнього спільного сина, між сторонами вирішено, що [PERSON] буде проживати з батьком. Вважає, що даним рішенням підтверджено факт самостійного виховання та утримання ним сина. Встановлення даного факту необхідно позивачу для реалізації різних соціальних цілей, без необхідності звертатися до відповідача для отримання її згоди для вирішення різних питань, а також отримання державної допомоги, як батька одинака, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні дитини. Відповідач проживає у іншому місті, самоусунулась від виховання та утримання сина, життям його не цікавиться. Просив стягнути з відповідача на його користь на утримання сина аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття. Встановити факт самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 01 квітня 2025 року справа передана на розгляд до Київського районного суду м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23 квітня 2025 року відкрито по справі спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що син проживає з ним. З часу перебування справи в суді відповідачем перераховувались кошти сину на загальну суму 1 000 грн. Дане рішення йому потрібно для отримання матеріальної допомоги як батьку одинаку та мати більше прав в вихованні дитини, не перебувати в добових чергуваннях, оскільки дитину нема на кого лишити. Просив позов задовольнити, стягнення аліментів розпочати з дати судового рішення. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з викладених у позовній заяві обставин. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Відзив на позовну заяву не надавала. Представник третьої особи Нестеренко С.С. вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. Представник третьої особи Міністерство оборони України в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду письмові пояснення в яких заперечує проти задоволення позову в повному обсязі. Встановлення даного факту надасть позивачу право на звільнення, передбачене ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Просить суд під час розгляду зазначеної справи врахувати правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року по справі №495/2284/23. Міністерство оборони України заперечує проти задоволення позову. Суд,заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року по цивільній справі № 536/1295/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини позовні вимоги задоволено. Визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Рішенням суду встановлено, що батько та мати малолітньої дитини [PERSON] проживають окремо. Позивач [PERSON] офіційно працює, має дохід та постійне місце проживання, яке відповідає вимогам до житла дитини, здатен забезпечити рівень життя дитині, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Будь-яких інших обставин, а саме факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітнього сина даним рішенням не встановлено, а тому посилання позивача на зазначені факти, як такі , що встановлені судом та не підлягають доведенню є такими, що не відповідають дійсності. Предметом розгляду зазначеної вище справи було лише встановлення місця проживання дитини, а не виконання відповідачем батьківських обов`язків, зокрема щодо утримання та виховання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі - Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи позовні вимоги суд враховує норми ст. 182 СК України, а саме 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд приймає до уваги матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст.180 СК України згідно якої обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Позивачем заявлена позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка підлягає задоволенню. У судовому засіданні позивач зазначив, що бажає розпочати стягнення аліментів з дня ухвалення судового рішення, а тому з 26 листопада 2025 року підлягає стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття. Що стосується вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження, суд виходить з наступного. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомив , що є заступником командира військової частини, де проходить службу позивач та є його безпосереднім керівником. Характеризує його тільки з позитивної сторони, порядного, відповідального по службі, який любить свого сина. Відповідача не знає, зі слів позивача знає, що мати дитини не приділяє уваги дитині та відмовилась від нього. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У справі, яка розглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначені правові висновки викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23. На підставі викладеного, судом встановлено, що позивачем обрано невірний спосіб захисту права, а тому вимоги провстановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні є такими, що не підлягають задоволенню. З відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Outcome: partial