Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. Представник позивача [PERSON] в червні 2023 звернувся до суду з позовом до відповідачки\~про поділ спільного майна подружжя, в якому просив: -визнати за позивачем та відповідачем по 1/2 частині оспорюваного житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами; -виділити у власність відповідачу та припинити право спільної сумісної власності подружжя на оспорюваний транспортний засіб; -стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки майна, а саме, оспорюваного транспортного засобу, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у розмірі 197091,50 гривень; -стягнути судові витрати. Представник позивача [PERSON] в вересні 2023 звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову, відповідно якої просив: -виділити у власність відповідачу оспорюваний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами; -стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки майна, а саме, оспорюваного житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, замість частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 689300,00 гривень; -виділити у власність відповідачу оспорюваний транспортний засіб; -стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки майна, а саме, оспорюваного транспортного засобу, замість частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 197091,50 гривень; -стягнути судові витрати, судовий збір та на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували в шлюбі, під час якого було придбано оспорюване майно, а згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. ІІ. Виклад позиції відповідача. Відповідач відзив на позовну заяву не подавав. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою суду від 14.07.2023 року в порядку забезпечення позову, заяву про забезпечення позову задоволено частково та заборонено відповідачу відчуження оспорюваного житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами. Ухвалою суду від 22.08.2023 року відкрито провадження у цивільній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.04.2024 року за клопотанням представника позивача витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 22.04.2024 року прийнято заяву представника позивача\~ [PERSON] \~про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 18.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в заяві про зміну предмету позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнала частково. Представник відповідача пояснила, що сторона погоджується з обсягом спільно нажитого майна, який заявлено позивачем до поділу. При цьому позивач необґрунтовано просить стягнути з відповідача компенсацію вартості часток, а не поділити домоволодіння та авто в рівних частках по 1/2 кожному з подружжя, як передбачено діючим законодавством. Просила відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, які не підтверджені належними доказами (відсутні договір, акт виконаних робіт). Позивач та Відповідач в судові засідання на неодноразові виклики не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх участі не заявляли. Їх представниками в судовому засіданні повідомлено про можливість розгляду справи у їх відсутність. ІV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Заслухавши учасників, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб від 28.07.2006, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис №529, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва. Під час шлюбу сторони придбали таке майно: 1)житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2018 року на ім`я відповідача, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. 04.05.2018 року та зареєстрованого в реєстрі за №1557, який 04.05.2018 року зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, будь-які обтяження на вказаному будинку відсутні, що підтверджується копіями: договору та витягів; 2) транспортний засіб автомобіль HYUNDAI SANTA FE (№ куз. [NUMBER] ), 2006 року випуску, право власності на який зареєстроване за відповідачем 22.10.2020, що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 09.05.2024, що також не заперечувалось представником відповідача. Указані об`єкти спільного майна подружжя є предметом позову в рамках даної справи. Представник відповідача погодилася з обсягом спільного майна, яке позивач заявила до поділу, однак просила поділити майно в рівних частинах по 1/2 кожному з подружжя, а не стягувати компенсацію з відповідача. Згідно відомостей з сайту AUTO.RIA, станом на 23.06.2023 року, орієнтовна ринкова вартість транспортного засобу складає 394183 гривні, що не оспорювалось представником відповідача. Згідно звіту про оцінку майна, а саме оспорюваного будинку, оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки житлового будинку з урахуванням права користування на земельну ділянку площею 0,0465 га, станом на дату оцінки 17.08.2023 року, без ПДВ складає: 1378600 гривень, що також не оспорювалось представником відповідача. Згідно долучених квитанцій, позивачем сплачено судовий збір за позовом і заявою про забезпечення позову у розмірі 4438,12грн. і 3613,89грн. та 536,80грн. V. Норми права, які застосував суд. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.1,2\~ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.3,4 ст.12\~та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків ,пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У статті 60\~Сімейного кодексу\~України (далі -СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368\~Цивільного кодексу\~України (далі -ЦК України). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, в сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, та частки чоловіка і дружини є рівними. Згідно зі статтею 61\~СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18). Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вказана правова позиція підтверджена в\~постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц. Відповідно до\~ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація може бути надана лише за його згодою. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачений\~ЦК України\~(стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~передбачено, що право особи на частку у спільному майна може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються\~статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічної позиції дотримано в постанові Верховного Суду від 24.03.2021р. по справі №501/2211/18. Вказані висновки є сталою судовою практикою і відображені в інших постановах Верховного Суду: від 03.02.2020р. у справі №235/5146/16-ц; від 03.06.2020р. у справі №487/6195/16-ц; від 30.09.2020р. у справі №552/1514/19. VI.Оцінка та висновки суду. Ухвалюючи рішення по суті заявлених вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд виходить із того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підстав\~для відступу від рівності часток при поділі майна суд не вбачає. У рамках даної справи сторона позивача заявила вартість спірних\~об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, підтвердивши заявлену вартість належними доказами, а сторона відповідача не оспорювала заявлену вартість. Сторони в рамках підготовчого провадження, що тривало два роки, не скористалися своїми правами щодо заявлення клопотання про призначення судом\~оціночної експертизи з метою визначення дійсної вартості майна, придбаного сторонами під час шлюбу. Відповідач, у свою чергу заперечень щодо визначення позивачем вартості спільно нажитого рухомого та нерухомого майна не подав. Щодо вимог про поділ житлового будинку: Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у вказаній частині підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. Оскільки повне задоволення вимоги про визнання за відповідачем в цілому права приватної власності на\~оспорюваний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, зобов`язує суд стягнути з нього на користь позивачки\~грошову компенсацію\~вартості 1/2 частки майна, замість частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 689300,00 гривень, а відповідач проти цього заперечує, тому суд, оскільки майно є подільним, щоб уникнути стягнення такої грошової компенсації, яка може обтяжити становище відповідача, вважає за доцільне провести поділ будинку шляхом визнання за кожною із сторін права власності на половину вказаного будинку. Оскільки суд діє в межах заявлених позивачем вимог, то зазначає, що при задоволенні даної позовної вимоги\~частково, відсутні підстави для визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог щодо поділу вказаного будинку. Щодо вимог про поділ транспортного засобу: З урахуванням того, що автомобіль на момент подачі позову перебував у власності відповідача, доцільним є припинення частки позивача у праві спільної сумісної власності зі стягненням компенсації у розмірі заявленої вартості, оскільки майно є неподільним і відповідач не заперечував щодо його вартості. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено правомірність своїх вимог в цій частині, відповідачем вказані доводи не спростовано, отже позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Суд вважає, що\~вартість автомобіля треба визначати на час поділу майна, однак оскільки відповідачем не оспорюється вартість заявлена позивачем, то можливо стягнути компенсацію у розмірі заявлених позовних вимог. Таким чином, вартість, що підлягає стягненню з відповідача складає 197091,50 гривень. Щодо решти доводів сторін суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Інші доводи сторін, наведені ними у справі, не спростовують встановлені судом та наведені вище обставини. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжних інструкцій від 27.06.2023, 06.07.2023, 01.09.2023 року при пред`явленні позову до суду та при поданні заяви про забезпечення позову позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 8052,01грн. та 536,80грн. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, однак було проведено поділ всього заявленого в позові майна, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 8052,01грн. та 536,80грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,00грн. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити в частині стягнення судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу у зв`язку з ненаданням доказів понесення витрат. Суд ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 27 червня 2018 р. у справі № 826/1216/16, відповідно до якого склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження\~заявлених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав ордер на надання правничої допомоги та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, щодо квитанції та розрахунку вартості юридичних послуг, зробив заяву про надання їх найближчим часом, відповідно до вимог ЦПК України, у зв`язку із чим суд не вирішує питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного, відповідно до ст. 60, 61, 63, 68-71 СК України, ст. 183, 364, 365, 368 ЦК України,

Outcome: partial