Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що відповідно до договору від 04.06.1997 року серії ААК № 199824, посвідченого державним нотаріусом 14-ої Київської державної нотаріальної контори Палагутою О.А., зареєстровано в реєстрі за № 3-1421, [PERSON] подарувала [PERSON] 3/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Тобто, позивачу на праві власності належить 3/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок. Крім цього, позивач із 10.07.1986 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача зареєстровано ще 8 (вісім) осіб, а саме: [PERSON] - з 17.12.1994, [PERSON] - з 02.12.2004, [PERSON] - з 13.04.2003, [PERSON] - з 13.04.2013, [PERSON] - з 13.04.2013, [PERSON] - з 29.03.2018, [PERSON] - з 08.07.2020, [PERSON] - з 08.07.2020. Зазначене підтверджується Витягом № 104551665 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 27.12.2023. Інша 1/4 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок, належала на праві власності [PERSON] . 28.11.2014 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 28.11.2014 Відділом ЗАГС Бежицького району м. Брянська управління ЗАГС Брянської області, про що складений запис акта про укладення шлюбу № 1236. Оскільки [PERSON] був громадянином російської федерації для оформлення посвідки на проживання в Україні, він попросив позивача зареєструвати його місце проживання за адресою її місця проживання - [ADDRESS] , приватний будинок. Позивач здійснила відповідні дії та зі згоди іншого співвласника майна (приватного будинку) [PERSON] , 29.03.2018 зареєструвала місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок. Шлюбні відносини між позивачем і відповідачем не склалися, спільних неповнолітніх чи повнолітніх дітей вони не мали, між ними почали виникати сварки, й на підставі рішення мирового судді від 21.01.2019, дільниця № 4 Бежицького РАЦС Брянської області їх шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 02 серпня 2019 року відділом РАЦС Бежицького району м. Брянська управління РАЦС Брянської області, про що 05.06.2019 складений запис акта про розірвання шлюбу № 130199320000100325006. Незважаючи на те, що шлюб між позивачем і відповідачем розірваний, останній залишається зареєстрованим у належному позивачу будинку. Оскільки інший співвласник майна - приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] померла у 2020 році, спадщина після її смерті станом на день подання даного позову не прийнята, вирішити питання про зняття з реєстрації відповідача у позасудовому порядку неможливо. Відповідач у будинку взагалі не проживав, ним не цікавився, комунальні послуги не сплачував, особистих речей не мав. Фактичне місце його проживання невідоме. У позивача відсутня інформація щодо місця проживання чи перебування відповідача, у тому числі відсутня інформація щодо його перебування на території України. Реєстрація відповідача в належному їй будинку створює для неї труднощі в утриманні житлового приміщення, а саме в надмірній оплаті житлово-комунальних послуг, а також у розпорядженні цим майном (належною їй частиною), чим порушуються її права як власника. Відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому немає жодних перешкод у знятті його з реєстрації. В усному та письмовому порядку позивач, як особисто, так і через свого представника, зверталася до Центру надання адміністративних послуг Подільської РДА в м. Києві з заявою про зняття особи (відповідача) із зареєстрованого місця проживання. Однак позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання (справа № 64119-009806068-789-18). Відповідно до Актового запису про смерть № 346 від 15.10.2020 [PERSON] померла [INFO] . Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав. Ухвалою від 11.08.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, останній подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. В судове засідання третя особа не з`явилась, подали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивачка не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Відповідно до договору від 04.06.1997 року серії ААК № 199824, посвідченого державним нотаріусом 14-ої Київської державної нотаріальної контори Палагутою О.А., зареєстровано в реєстрі за № 3-1421, [PERSON] подарувала [PERSON] 3/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Тобто, позивачу на праві власності належить 3/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок. Крім цього, позивач із 10.07.1986 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача зареєстровано ще 8 (вісім) осіб, а саме: [PERSON] - з 17.12.1994, [PERSON] - з 02.12.2004, [PERSON] - з 13.04.2003, [PERSON] - з 13.04.2013, [PERSON] - з 13.04.2013, [PERSON] - з 29.03.2018, [PERSON] - з 08.07.2020, [PERSON] - з 08.07.2020. Зазначене підтверджується Витягом № 104551665 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 27.12.2023. Інша 1/4 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок, належала на праві власності [PERSON] . 28.11.2014 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 28.11.2014 Відділом ЗАГС Бежицького району м. Брянська управління ЗАГС Брянської області, про що складений запис акта про укладення шлюбу № 1236. Оскільки [PERSON] був громадянином російської федерації для оформлення посвідки на проживання в Україні, він попросив позивача зареєструвати його місце проживання за адресою її місця проживання - [ADDRESS] , приватний будинок. Позивач здійснила відповідні дії та зі згоди іншого співвласника майна (приватного будинку) [PERSON] , 29.03.2018 зареєструвала місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , приватний будинок. Шлюбні відносини між позивачем і відповідачем не склалися, спільних неповнолітніх чи повнолітніх дітей вони не мали, між ними почали виникати сварки, й на підставі рішення мирового судді від 21.01.2019, дільниця № 4 Бежицького РАЦС Брянської області їх шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 02 серпня 2019 року відділом РАЦС Бежицького району м. Брянська управління РАЦС Брянської області, про що 05.06.2019 складений запис акта про розірвання шлюбу № 130199320000100325006. Незважаючи на те, що шлюб між позивачем і відповідачем розірваний, останній залишається зареєстрованим у належному позивачу будинку. Оскільки інший співвласник майна - приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] померла у 2020 році, спадщина після її смерті станом на день подання даного позову не прийнята, вирішити питання про зняття з реєстрації відповідача у позасудовому порядку неможливо. Відповідач у будинку взагалі не проживав, ним не цікавився, комунальні послуги не сплачував, особистих речей не мав. Фактичне місце його проживання невідоме. У позивача відсутня інформація щодо місця проживання чи перебування відповідача, у тому числі відсутня інформація щодо його перебування на території України. Реєстрація відповідача в належному їй будинку створює для неї труднощі в утриманні житлового приміщення, а саме в надмірній оплаті житлово-комунальних послуг, а також у розпорядженні цим майном (належною їй частиною), чим порушуються її права як власника. Відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому немає жодних перешкод у знятті його з реєстрації. В усному та письмовому порядку позивач, як особисто, так і через свого представника, зверталася до Центру надання адміністративних послуг Подільської РДА в м. Києві з заявою про зняття особи (відповідача) із зареєстрованого місця проживання. Однак позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання (справа № 64119-009806068-789-18). Відповідно до Актового запису про смерть № 346 від 15.10.2020 [PERSON] померла [INFO] . Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності Зокрема така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 592/5041/21. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна -встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході судового розгляду встановлено, що відповідач у справі понад 1 рік постійно не проживає у спірному будинку, а тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 6961-3238-9493-8001 від 30.07.2025 у розмірі 968 грн. 96 коп., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved