Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. З урахуванням уточнених 20.05.2025 року позовних вимог, прохала суд стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики в сумі 19123,00 грн., 3% річних в сумі 2145,11 грн., інфляційні втрати в сумі 8974,42 грн., та судовий збір в сумі 1211,20 грн. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 01.07.2021 року між нею та [PERSON] був укладений усний договір, згідно якого, останній зобов`язувався передати, а вона прийняти будівельні матеріали та кухонні меблі на суму 23445,00 грн., та доставити їх. Оскільки відповідач на той час працював в будівельному магазині, вона перерахувала йому 23445 грн. 00 коп., з них: 378 грн. 00 коп. - відсоток за переказ кредитних коштів, та 378 грн. 00 коп. - комісія банку «Монобанк». Відповідач свої зобов`язання не виконав, однак написав розписку від 01.07.2021 року, що зобов`язується повернути їй грошові кошти до 01.09.2021 року. Станом на 24.04.2025 року відповідач свої зобов`язання виконав частково, повернувши їй 5000,00 грн., сума боргу яка залишилась неповернутою становить 19123,00 грн. Також зазначає, що у зв`язку з неповерненням суми боргу, вона має право вимагати від відповідача сплати боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних у відповідність до ч.2 ст.625 ЦК України. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Яцюк Наталія Миколаївна не з`явились, адвокат Яцюк Н.М. надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги в частині стягнення з нього суми боргу в розмірі 19123,00 грн. визнав у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом, 01.07.2021 року між сторонами у справі було укладено письмову угоду, згідно якої, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] завдану матеріальну шкоду на суму 23445,00 грн., комісію АТ КБ «ПриватБанк» за переказ грошових коштів в сумі 378,00 грн., та комісію «Монобанк» в сумі 300,00 грн. на місяць, які він отримав як передплату за придбання будівельних матеріалів та кухонних меблів, котрі повинен був придбати та доставити за місцем проживання [PERSON] до 03.05.2021 року, але цього не зробив. Завдану матеріальну шкоду [PERSON] зобов`язався повернути до 01.09.2021 року. Станом на момент розгляду справи, відповідачем частково погашено борг за договором позики в сумі 5000,00 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення боргу в сумі 19123,00 грн., суд приходить до наступного. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Враховуючи викладене та визнання відповідачем позову в цій частині, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача борг в сумі 19123,00 грн. Щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, а з огляду на те, що він його порушив, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення згідно з вимогами ст.625 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на підставі ст.625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних втрат є такими, що відповідають вимогам законодавства та обґрунтованими наявними в справі письмовими доказами. Між тим, згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки інфляційні втрати та три відсотки річних, передбачені ст.625 ЦК України, нараховані позивачем за період з 21.05.2022 року по 13.03.2025 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, то відповідач [PERSON] , на підставі п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в будь-якому випадку звільняються від обов`язку сплати на користь позивача, як позикодавця, суму інфляційних втрат та три відсотки річних за прострочення зобов`язання, визначених статтею 625 цього Кодексу. Отже, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1211,20 грн. З огляду на викладене,

Outcome: partial