Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

У провадженні Шевченківського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 11 грудня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до розписки від 11 грудня 2020 року відповідач підтвердила отримання нею від позивача у борг суми коштів у розмірі 102000.00 доларів США та зобов`язалася повернути її до 08 грудня 2021 року в доларах США або в гривнях із розрахунку курсу продажу долару США, встановленим АКІБ «УкрСиббанк» на день платежу. Також у розписці була викладена заява про згоду на отримання позики чоловіком відповідача [PERSON] . Розпискою від 18 липня 2023 року відповідач підтвердила, що має заборгованість перед позивачем у розмірі 102000.00 доларів США, які були отримані нею 11 грудня 2020 року та те, що відповідний борг не повернуто нею позивачу, зобов`язалася погасити суму боргу до 30 липня 2023 року. Однак відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала, не повернула позивачу суму боргу. Тому позивач просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та третя особа в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їхньої відсутності та відзив на позовну заяву суду не надали. У матеріалах справи є заява представника відповідача [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи, а також клопотання від 23 червня 2025 року про відкладення розгляду справи. Отже, відповідачу достаменно відомо про розгляд справи Шевченківським районним судом м. Харкова. Однак відзиву по суті позовних вимог відповідач не надав. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 11 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до розписки від 11 грудня 2020 року [PERSON] підтвердила отримання нею від [PERSON] у борг суми коштів у розмірі 102000.00 (сто дві тисячі) доларів США та зобов`язалася повернути її до 08 грудня 2021 року у доларах США або у гривнях із розрахунку курсу продажу долару США, встановленим АКІБ «УкрСиббанк» на день платежу. У розписці викладено текст заяви про згоду на отримання позики від [PERSON] чоловіка [PERSON] . Відповідно до розписки від 18 липня 2023 року [PERSON] підтвердила, що має заборгованість перед [PERSON] у розмірі 102000.00 (сто дві тисячі) доларів США, які були отримані нею 11 грудня 2020 року та те, що відповідний борг нею не був повернутий [PERSON] . Також в тексті розписки міститься зобов`язання [PERSON] погасити суму боргу до 30 липня 2023 року. Оригінали розписок від 11 грудня 2020 року та від 18 липня 2023 року були надані представником позивача [PERSON] [PERSON] 27 листопада 2025 року для огляду судом у судовому засіданні. Оригінали розписок від 11 грудня 2020 року та від 18 липня 2023 року були досліджені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України). Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). На час розгляду справи у суді відповідач не надала суду доказів, що свідчать про добровільне повернення нею суми грошових коштів, отриманих за договором позики від 11 грудня 2020 року та про причини несвоєчасного повернення коштів у добровільному порядку. Разом з тим, в матеріалах справи міститься розписка [PERSON] від 18 липня 2023 року відповідно змісту якої остання зобов`язується повернути кошти у сумі 102000,00\~(сто\~дві тисячі)\~доларів США,\~які були\~отримані нею\~11\~грудня 2020\~року в строк до 30 липня 2023 року. За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас суд зазначає про те, що позивач стверджує і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 102000.00 доларів США. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами резидентами. За змістом ч. 2 ст. 533 ЦК України сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях, сторони в укладеному ними договорі не погодили. У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив. Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження). Тому Велика палата Верховного суду зробила висновок, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Розпискою від 11 грудня 2020 року сторони погодили спеціальний порядок визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях. Так, [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу 102000,00 у доларах США або у гривні із розрахунку продажі долара США встановленого АКЦБ "Укрсиббанк" на день платежу. З урахуванням позиції Великої палати Верховного суду суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви в частині стягнення з відповідача суми еквівалентної 102000 доларів США за курсом встановленим Акціонерним товариством "Укрсиббанк" на день виконання рішення. Також позивач просить стягнути з [PERSON] 3 % річних у розмірі 10035,12 доларів США. 3 % річних були розраховані позивачем з урахуванням простроченої суми, визначеній у відповідній валюті, помноженій на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). З цього приводу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення 3 % річних у розмірі 10035,12 доларів США такими, що грунтуються на законі та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи свідчать, що позивачем при поданні позовної заяви до суду сума судового збору сплачена не була, оскільки відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. В матеріалах справи міститься довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААГ № 967174 на ім`я [PERSON] , [INFO] про повторне встановлення другої групи інвалідності з 01 листопада 2024 року по 01 листопада 2026 року з причини загального захворювання. За таких обставин, оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, то відповідно до пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 відсотока ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved