Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Гончаренко О.О., звернувся до суду з позовом про поновлення\~на роботі.\~ В обгрунтування позову зазначив, що позивач працював в АТ «Марганецький ГЗК» з 17.06.1996 року. Наказом №425/к від 05.10.2016 року переведений на шахту 9/10 підземним гірником очисного забою 6 розряду. Наказом №281/к-тр від 26.06.2025 року «Про звільнення за відсутність на роботі» за п.8-3 ч.1 ст.36 КЗпП України позивача звільнено через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці. Вказаний наказ позивачем отримано 02.07.2025 року. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Марганецький ГЗК» №281/к-тр від 26.06.2025 року «Про звільнення за відсутності на роботі», поновити позивача на посаді підземного гірника очисного забою в.д. шахти 9/10 шахти 14/15 АТ «Марганецький ГЗК», стягнути з АТ «Марганецький ГЗК» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням з роботи, стягнути з АТ «Марганецький ГЗК» на користь позивача понесені судові витрати. 12.08.2025 року від відповідача надійшов відзив, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає звільнення відповідача законним. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022р., в Україні введено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією рф проти України, який діє до теперішнього часу. Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 15.03.2022р. прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX (набрав чинності 24.03.2022р.), який визначає особливості трудових відносини працівників усіхпідприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності ігалузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Позивач [PERSON] з 17.06.1996 року працював на різних посада в АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки. 18 вересня 2023 року наказом №585-ОП внаслідок військової агресії рф проти України з 01 жовтня 2023 року призупинено роботу «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». Згідно п.2.3 наказу працівниками структурних підрозділів, не залученим до виконання робіт, зазначених у Додатку №1 та працівникам не зазначеним у Додатку 32 до цього наказу дозволити не виходити на роботу (не перебувати на робочому місці та в межах підприємства) до закінчення простою, якщо не виникне термінової потреби поновлення робіт. Згідно п.5 наказу оплату часу простою працівникам проводити відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України та колективного договору підприємстві з розрахунку 2/3 тарифної ставки. З 08 січня наказом №1-ОП від 06.01.20256 року, у зв`язку з виробничою необхідністю, відкликані з режиму простою та залучені до робіт працівники АТ «Марганецький ГЗК», зокрема позивач [PERSON] . Згідно Акту №1 від 08.01.2025 року, підземний гірник очисного забою шахти 14/15 [PERSON] відмовився від ознайомлення під підпис з наказом № 1-ОП від 06.01.2025 року. Згідно Актів від 05.02.2025 року, 10.03.2025 року, 07.04.2025 року, 05.05.2025 року, 05.06.2025 року під час відвідування [PERSON] за місцем мешкання по [ADDRESS] , останнього вдома не було, двері ніхто не відчинив. Згідно акту від 10.06.2025 року [PERSON] з 18.01.2025 рік та по теперішній час відсутній на роботі, причини відсутності на роботі з`ясувати не вдалося. Наказом №281-к-тр від 26.06.2025 року був звільнений за п.8-3 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно положень ст.\~233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення\~в місячний\~строк з\~дня вручення\~копії наказу\~про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За ст.\~43\~Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 5-1 КЗпП). Згідно з ч. 1 ст.\~142\~КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, яким внесено зміни, зокрема до КЗпП. Вказаним Законом ч. 1 ст.\~36\~КЗпП доповнено п. 8-3, відповідно до якого підставою припинення трудового договору є відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Пункт 8-3 ч. 1 ст.\~36\~КЗпП України містить дві обов`язкові підстави для припинення трудового договору за вказаним пунктом, а саме відсутність працівника на робочому місті понад чотири місяці та інформації про причини такої відсутності, тобто в момент прийняття рішення про звільнення, керівник має переконатись в наявності двох зазначених підстав, оскільки саме їх сукупність є підставою для законного звільнення. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником та які виключають вину працівника, в даному випадку ведення воєнних дій та обов`язкова евакуація. У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] в період з 08 січня по 10 квітня 2025 року перебував на лікарняному, про що відповідач та орган Пенсійного фонду України отримували з медичного закладу електронні лікарняні листи. Отже, твердження відповідача про те, що йому невідомо було про причини відсутності позивача у період з 08.01.2025 р. по 10.04.2025 р. спростовуються наданими доказами, зокрема, інформацією про лікарняні листи 2025 року. Оскільки позивач [PERSON] з 08 січня 2025 року знаходився на лікарняному, не був обізнаний про наказ №1-ОП від 06.01.2025 року, відповідачем не надано доказів того, що позивач був повідомлений про наказ у відповідності до діючого законодавства, суд приходить до висновку, що наказ №281/к-тр від 26.06.2025 року «Про звільнення за відсутності на роботі» винесений з порушенням трудового законодавства та підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст.60\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як зазначено у ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до частин першої та другої статті 235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України\~"Про\~запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Конструкція частини першої статті 235\~КЗпП України дає підстави для висновку, що оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. У свою чергу, системний аналіз і тлумачення приписів статті 235\~КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, зокрема, у разі незаконного звільнення працівника. При цьому, вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Судом також враховується правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 по справі № 755/12623/19, де зазначено, що на думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.Такий висновок підтверджується також змістом частини другоїстатті 235 КЗпП України,якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Вимушений прогул це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Враховуючи викладене, на виконання положень ч. 2 ст.\~235\~КЗпП України з роботодавця на користь працівника підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.06.2025 по 25.11.2025 року, день винесення судового рішення. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд проводить згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ\~№ 100\~від 08.02.1995\~року (далі по тексту Порядок). Відповідно до змісту п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати працівника проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п. 5 Порядку). Середньомісячна заробітна плата [PERSON] за квітень 2025 року та травень 2025 року складала 11522,06 грн. Середньоденний заробіток складає 523,73 грн. Кількість робочих днів за період з 26.06.2025 року по 25.11.2025 року до поновлення на роботі, становить 109 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 57086,57 грн, виходячи з наступного розрахунку: 523,73х109=57086,57 грн.. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. У відповідності\~до частини\~другої статті\~141\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~враховуючи що\~позивач при\~зверненні до\~суду з\~даним позовом\~звільнений від\~сплати судового\~збору,\~оскільки суд\~прийшов до\~висновку про\~задоволення позовних\~вимог,\~з відповідача\~підлягає стягнення\~в дохід\~держави судовий\~збір в\~розмірі 1211,40 грн. Щодо витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн., суд зазначає, що право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009. У рішенні Конституційного\~Суду України\~від 30.09.2009\~№ 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат повинен бути співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.5,6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В обґрунтування витрат на правову допомогу стороною позивача було подано договір від 07.07.2025 року про надання професійної правничої допомоги, розрахунок витрат на надання правничої допомоги відповідно до якого сторони погодили вартість надання правових послуг на суму 4500 грн., квитанцію до прибуткового ордеру від 07.07.2025 року на суму 4500 грн.. Представником позивача не доведено належними доказами суму витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн. Отже, суд вважає доведеним, що понесені витрати на правничу допомогу склали 4500 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн. В раховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial