Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом у якому посилаються на те, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої на території Одеської області Ізмаїльського (колишнього Кілійського) району, Шевченківської сільської ради (за межами населеного пункту), загальною площею 2,3266 га, кадастровий номер 5122385900:01:003:0312, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства розташованої в [ADDRESS] , загальною площею 0,1081 га, кадастровий номер 5122385900:02:002:0087, земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованої в [ADDRESS] , загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 5122385900:02:002:0075, та житловий будинок з будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Спадкодавиця все своє майно заповіла позивачу. Позивач спадщину після смерті спадкодавиці прийняв, проте оригінал правовстановлюючого документа відсутній. У зв`язку з цим звернувся до суду з вказаним позовом. Просить суд визнати за ним право власності на вказане спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надали заяву про проведення розгляду справи без участі представника, позовні вимоги визнали. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої на території Одеської області Ізмаїльського (колишнього Кілійського) району, Шевченківської сільської ради (за межами населеного пункту), загальною площею 2,3266 га, кадастровий номер 5122385900:01:003:0312 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 795515 від 29.08.2012, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства розташованої в [ADDRESS] , загальною площею 0,1081 га, кадастровий номер 5122385900:02:002:0087 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 586182 від 26.01.2010, земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованої в [ADDRESS] , загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 5122385900:02:002:0075 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 878353 від 14.12.2009, та житловий будинок з будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт від 05.04.2016, зареєстрованого в реєстрі за №105, яким заповіла все своє майно позивачу. Позивач є спадкоємцем за заповітом, який спадщину прийняв, оскільки проживав разом зі спадкодавцем на час смерті за однією адресою, що підтверджується випискою з погосподарської книги, проте, зважаючи на відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, звернувся за захистом своїх прав до суду. Відповідно до технічного паспорту, житловий\~будинок в [ADDRESS] , в цілому\~складається з: житлового\~будинку - літ. А1 житловою\~площею 40,9 кв. м. та загальною\~площею 59,8 кв. м., комори літ. Б, гаражу літ. В, літньої кухні літ. Г1, бані літ. Д1, сараю літ. Е, сараю літ. Ж, убиральні літ. З, гаражу літ. И, надвірних споруд - № 1-8;1. КП КМР «БТІ» видала довідку від 09.10.2025 за №838 відносно того, що право власності на житловий будинок не зареєстровано. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ч.1\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Також, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Слід зазначити, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з\~частиною третьою\~статті 3\~зазначеного Закону\~речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Оцінюючи підстави виникнення права власності на новостворене майно суд враховує, що правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, а не нормами ЦК України від 16 січня 2003 року. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Враховуючи зазначене, до предмету доказування у цій справі належать обставини щодо часу будівництва будинку садибного типу з господарськими спорудами. З технічного паспорту на спірний будинок чітко встановлено, що роком побудови житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є 1940 рік. У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи той факт, що позивач спадщину прийняв, є спадкоємцем за заповітом, вищенаведене спадкове майно дійсно належало спадкодавцеві, відтак право позивача підлягає захисту в судовому порядку, шляхом визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на вказане спадкове майно. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved