Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

11.11.2025 року до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог\~ [PERSON] \~зазначає про\~те,\~що 23.11.2012\~року між\~нею,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] був зареєстрований шлюб виконавчим комітетом\~Південноміської ради\~Харківського району\~Харківської області,\~актовий запис\~№26,\~про що\~видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 23 листопада 2012 року. Від шлюбу у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 03 січня 2013 року Південноміською радою Харківського району Харківської області та свідоцтвом про народження, виданим 05 березня 2014 року виконавчим комітетом Південноміської ради Харківського району Харківської області відповідно. Позивачка зазначає, що причиною звернення з даним позовом слугувало те, що протягом останнього року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між нею та відповідачем. Вказує, що кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у неї та дітей, він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між ними та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Вказує, що почуття любові втрачено та шляхів до примирення немає. Позивачка вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження між сторонами шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх дітей, та примирення з відповідачем є неможливим. На даний час ведення між ними спільного господарства припинено, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Також позивачка вказує, що їх спільні малолітні діти [PERSON] та [PERSON] залишаються проживати разом з нею, [PERSON] та за вищенаведеними обставинами, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 14.11.2025 позов [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 304/2568/25 та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, проте до суду подано позивачкою письмову заяву від 28.11.2025 року, в якій позивачка [PERSON] просить розглядати справу про розірвання шлюбу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовільнити, питання про стягнення судового збору з відповідача просить не вирішувати. Її прізвище « [PERSON] » просить залишити без змін. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, проте на адресу суду відповідачем 26.11.2025 року подано письмову заяву, в якій відповідач просить провести розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до нього, [PERSON] , про розірвання шлюбу, без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, представників сторін, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Всебічно та повно дослідивши матеріали цивільної справи 304/2568/25, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,\~81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони по справі:- [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований 23 листопада 2012 року виконавчим комітетом Південноміської ради Харківського району Харківської області, за актовим записом № 26, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим повторно 11.06.2021 року, та копія якого є в матеріалах справи (а.с.9). Після державної реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище позивачки « [PERSON] » було змінено на прізвище « [PERSON] ». Від спільного подружнього життя сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] ,\~ [INFO] , та у свідоцтві про народження яких батьком записаний - [PERSON] , відповідач у справі, а в графі «мати» - [PERSON] (позивачка) та копії вказаних свідоцтв серії [NUMBER] від 03.01.2013 року та серії [NUMBER] від 05.03.2014, відповідно є в матеріалах справи (а.с.10,11). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України\~(далі\~СК України). Частинами 3,4\~ст.56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі\~ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно\~ст.111 СК України\~суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до\~статті 112 СК України\~суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу обґрунтовані та підлягають задоволенню та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в ході розгляду справи в суді не доведено. Крім того, оскільки позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу, відсутність відзиву (заперечень проти позову) відповідача [PERSON] , суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересах їх дітей. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Що стосується залишення проживання малолітніх дітей сторін [PERSON] , [INFO] та [PERSON] ,\~ [INFO] після розірвання шлюбу разом із матір`ю [PERSON] , суд зазначає наступне. Порядок визнання місця проживання фізичної особи передбачений\~ст.29 ЦК України. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 зазначено, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Як вбачається з довідок про взяття на облік внутрішньопереміщеної особи від 05.12.2022 року, [PERSON] та двоє її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] фактично проживають (перебувають) за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-8). За загальним правилом, за відсутністю спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Проте, судом під час розгляду даної справи не вирішується питання про визначення місця проживання малолітніх дітей. Таким чином, оскільки в ході розгляду справи не встановлено наявності спору між подружжям щодо визначення місця проживання їх малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , останні знаходяться на проживанні з матір`ю [PERSON] , позивачкою у справі, відтак суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу малолітніх дітей слід залишити проживати разом з позивачкою [PERSON] . Одночасно суд звертає увагу на те, що залишення малолітніх дітей подружжя проживати разом із матір`ю [PERSON] не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатував, з ким саме залишаються проживати малолітні діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати по даній справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою [PERSON] при зверненні з позовом до суду, в сумі 1211,20 грн., що підтверджується оригіналом квитанції, яка є в матеріалах справи /а.с.12/. Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось за окремою заявою вимог про відшкодування понесених судових витрат за рахунок відповідача у даній справі, тому на підставі ст.13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved