Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики від 01.08.2022 у розмірі 24 689,00 доларів США, що виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язання за Договором. В обґрунтування позову вказано, що 01.08.2022 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач одержав грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10 000,00 євро (десять тисяч євро 00 євроцентів) та 24 689,00 доларів США (двадцять чотири тисячі шістсот вісімдесят дев`ять доларів США 00 центів). Відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути вищевказані кошти в строк до 01.10.2022 року, натомість, на теперішній час вказані кошти не повернуті, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом. У відзиві на первісний позов відповідач позов не визнав, вказав, що [PERSON] порушено принцип добросовісності, так як останнім подано два ідентичних позови про стягнення коштів у кримінальному провадженні та у цивільному провадженнях. Також, відповідач за первісним позовом вказує, що він неодноразово пропонував позивачу повернути борг шляхом передачі в його власність майна, зокрема, майже збудованих котеджних будинків та земельних ділянок в с. Крюківщина Київської області, однак позивач проігнорував пропозиції відповідача, не надаючи жодної відповіді, а доводи позивача, що відповідач відмовялється від виконання свого обов`язку щодо повернення боргу не відповідають дійсності. У відповіді на відзив представник [PERSON] вказала на те, що суми позовних вимог у цивільному та кримінальному провадженні різні, а пропозиції відповідача щодо повернення боргу за Договором позики, шляхом передачі у власність позивача майна, зокрема, майже збудованих котеджних будинків та земельних ділянок в с. Крюківщина Київської області, є неналежним способом виконання зобов`язань, враховуючи, що майно не належить [PERSON] [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] , у якому просить визнати недійсним договір позики від 01.08.2022 року в частині надання 24 689 доларів США. Мотивуючи зустрічний позов [PERSON] вказує, що [PERSON] обманув його і використовуючи скрутне становище, в яке потрапив [PERSON] , шляхом застосування до нього психологічного насильства примусив його підписати договір позики від 01.08.2022 року та заяву про отримання позики в розмірі 24689 доларів США, які фактично йому не передавалися. У відзиві на зустрічний позов відповідач/позивач позов не визнав, вказав, що [PERSON] було передано грошові кошти, що підтверджується заявою, нотаріально посвідченою та самим договором, в якому міститься застереження про здійснення такої передачі 23.12.2021. Також, [PERSON] вказує на безпідставність доводів викладених у зустрічному позові щодо вчинення психологічного насильства до відповідача, оскільки не підтверджено будь-якими доказами. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 24 квітня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано судді Матійчук Г. О., для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 26 квітня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні, а також ухвалою суду залишено без задоволення заяву позивача про забезпечення позову /т. І а. с. 159, 160-161/. 25 червня 2024 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позов /т. ІІ а. с. 1-33/. 16 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив сторони відповідача [PERSON] /т. ІІ а. с. 60-88/. 18 грудня 2024 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов, який прийнятий до спільного розгляду ухвалою суду від 31 березня 2025 року /т. ІІ а. с. 110-178, 229-230/. 15 квітня 2025 року на підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В., проведено повторний автоматизований розподіл судової справи і передано, згідно з протоколом, судді Литвиновій І. В. /т. ІІ а. с. 240-242, 243-244/. 15 квітня 2025 року представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов /т. ІІ а. с. 246-250/. 17 червня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті /т. ІІІ а. с. 8/. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] первісний позов підтримала і просила задовольнити, відмовивши у задоволенні зустрічного позову. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним) [PERSON] та його представник підтримали зустрічний позов і просили задовольнити у повному обсязі, у задоволенні первісного - відмовити, вказуючи, що договір позики має бути визнаний недійсним, так як [PERSON] перебував у моральній залежності від [PERSON] , разом з тим [PERSON] визнав, що має грошові зобов`язання перед останнім. Суд, заслухавши обґрунтування сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 01.08.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до п. 1.1 Договору, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті у сумі 10 000,00 євро (десять тисяч євро 00 євроцентів) та 24 689,00 доларів США (двадцять чотири тисячі шістсот вісімдесят дев`ять доларів США 00 центів). На підтвердження отримання грошових коштів від [PERSON] , [PERSON] 01.08.2022 зробив заяву у письмовій формі, що посвідчена нотаріально та зареєстрована у реєстрі за № 335. Відповідач, згідно з п. 1.1. Договору, отримав позику до 23.12.2021 та зобов`язався повернути 10 000,00 євро та 24 689,00 доларів США до 01.10.2022 (включно). Повернення позики здійснюється [PERSON] у безготівковому порядку або готівкою, але не пізніше 01.10.2022, як це передбачено п. 2.1. та п. 2.2. Договору. Окрім того, слідчими СУ ГУ Національної поліції у м. Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022100000000577 від 03.08.2022 за ознаками вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - кримінальне провадження) на загальну суму 374 689,00 доларів США та 10 000,00 євро. Позивача визнано потерпілим у кримінальному провадженні. В рамках кримінального провадження, експертом Київського НДЕКЦ МВС проведено почеркознавчу експертизу, зокрема і щодо справжності підпису [PERSON] на заяві від 01.08.2022, що зроблена [PERSON] на підтвердження отримання коштів за Договором. Висновком експерта Київського НДЕКЦ МВС від 11.08.2023 № СЕ-19/111-23/40308- ПЧ встановлено, що підпис [PERSON] на заяві від 01.08.2022, зареєстрованій у нотаріальному реєстрі за № 335, виконаний [PERSON] . Наразі, досудове розслідування завершено, а обвинувальний акт щодо заволодіння [PERSON] майном [PERSON] на загальну суму 350 000,00 доларів США направлено до суду. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто, слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством. Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд враховує висновки про застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, а саме - від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Також, суд враховує висновки про застосування норм права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. За змістом наведених вище норм, позичальником є особа, яка фактично отримала від позикодавця гроші, та на підтвердження цього склала відповідну розписку. Так, згідно п. 1.1. договору від 01.08.2022 p., [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті у сумі 24 689,00 доларів США, а [PERSON] отримав та зобов`язується повернути зазначену суму позики до 01.10. 2022 р. (включно). При цьому, сторони зазначили, що «Позичальник отримав позику до 23 грудня 2021 року.» Пізніше, а саме 01.08.2022 р. на підтвердження отримання грошових коштів від [PERSON] , [PERSON] зробив заяву у письмовій формі, що посвідчена нотаріально та зареєстрована у реєстрі за № 335. Отже, відсутність фактичної передачі грошових коштів під час оформлення нотаріально посвідченої заяви від 01.08.2022 p., на що посилається відповідач у зустрічному позові, не є підставою для визнання правочину недійсним. Наведене підтверджується самим договором, в якому міститься застереження про здійснення такої передачі до 23.12.2021 р. Окрім цього, слід зазначити, що по тексту поданих до суду процесуальних документів, як то відзив на позов, зустрічний позов та в судовому засіданні, [PERSON] не заперечував щодо факту отримання коштів за оспорюваним договором. Доводи відповідача про те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передачі коштів [PERSON] та отримання їх [PERSON] не знайшли своє підтвердження, з огляду на зміст укладеного між сторонами договору. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення спірного договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Наряду з вказаним, суд вважає за необхідне зазначити, що недійсність договору означає, що він суперечить закону і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (наприклад, реституція). Неукладений договір, навпаки, є результатом непогодження істотних умов і фактично не створює жодних правових наслідків для сторін, оскільки він не вважається укладеним. У постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Як зазначено в Постанові Великої Палати Верхового Суду, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Так, [PERSON] у зустрічному позові посилається на вчинення щодо нього психологічного насильства з боку [PERSON] . Водночас, наведені обставини не підтверджені будь-якими доказами. Посилання [PERSON] на звернення до суду та правоохоронних органів не може вважатись вчиненням щодо нього психологічного насильства. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, позивач реалізовував свої права на звернення за захистом своїх прав у спосіб, передбачений ст. 55 та ст. 124 Конституції України. Суд вважає доведеним, що між сторонами укладено договір позики, що у свою чергу пов`язано з певним правовим наслідком, а саме у [PERSON] виник обов`язок повернути ці грошові кошти в обумовлений сторонами правочину строк - до 01.10.2022 (включно). Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У відповідності до частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. [PERSON] вказує, що він пропонував [PERSON] повернути борг шляхом передачі у його власність майна, зокрема, майже збудованих котеджних будинків та земельних ділянок в с. Крюківщина Київської області, то вказані доводи суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Так, згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд в постановах від 16.01.2019 р. у справі №373/2054/16, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц неодноразово висловлював позицію, що у разі отримання позики в іноземній валюті позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Окрім того, згідно п. 2.2 Договору позики від 01.08.2024 р. (копія Договору є в матеріалах справи), укладеним між сторонами, повернення позики здійснюється Позичальником у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позикодавця або готівкою. Наряду з вказаним, суд приймає до уваги, що майно запропоноване в оферті не належить [PERSON] на праві власності, а належить іншій особі. Таким чином, пропозиції [PERSON] щодо повернення боргу за Договором позики шляхом передачі у власність [PERSON] майна, зокрема, майже збудованих котеджних будинків та земельних ділянок в с. Крюківщина Київської області, є неналежним способом виконання зобов`язань. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Крім того, згідно правової позиції, що викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц «відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику». До того ж, як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц «якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. … Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавствую Таким чином, суди зробили правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором». Разом з тим, згідно правового висновку, що викладений в Постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року по справі №537/5098/15-ц, відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених обставин, оскільки відповідач не виконує умови договору у добровільному порядку, сума отриманої позики підлягає примусовому стягненню. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд приймає до уваги, кошти надавалися в іноземній валюті, з умовою повернення також у іноземній валюті. Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] суму боргу за договорами позики у розмірі 24 689, 00 доларів США. До доводів [PERSON] , що позивачем подано два ідентичних позови про стягнення коштів у кримінальному та цивільному провадженнях, суд відноситься критично, з огляду на наступне. Судовим розглядом та чого по суті не заперечувалося сторонами, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться цивільний позов від [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в межах кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України. Відповідач за первісним позовом зазначив, що у цивільному позові позивача вказано, що 350 000 доларів США позивач передав відповідачу на підставі договору позики від 10.12.2020 р., а також 24 689 доларів США та 10 000 євро в усній формі без укладення договору. На підставі вищевказаного, відповідач за первісним позовом вважає, що суми у вказаних вище позовах є тотожними, проте це не відповідає дійсності, оскільки між сторонами окремо укладався Договір позики від 01.08.2022 р. на суму 24 689 доларів США та 10 000 євро та 16.04.2024 р. [PERSON] уточнив позовні вимоги цивільного позову у справі №761/8910/24, а саме - зменшив позовні вимоги до 350 000 доларів США. Вищезазначене підтверджується заявою про уточнення позовних вимог, копія якої надіслана [PERSON] , та уточненим цивільним позовом. Отже, стягнення боргу у сумі 24 689 доларів США здійснюється відповідно до позовної заяви [PERSON] виключно в межах справи №757/18912/24-ц. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що первісний позов обґрунтований і підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved