Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить суд встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , трудової книжки серії [NUMBER] від 13.08.1980 року. Заявлені вимоги мотивовані тим, що заявник працювала на підприємствах ВАТ «Дарниця» та його дочірньому будівельному підрозділі № 25 , факт трудової діяльності заявниці , підтверджує архівною довідкою Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно з якою [PERSON] дійсно працювала на підприємствах ВАТ «Дарниця» та його дочірньому будівельному підрозділі № 25 на посаді маляра-штукатура про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці заявника серії [NUMBER] від 13.08.1980 року. 20 березня 2025 року [PERSON] звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням № 262440028255 від 27 березня 2025 року Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовлено [PERSON] у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю страхового стажу. Крім того, у рішенні зазначено, що на титульній сторінці трудової книжки зазначено по-батькові заявниці " [PERSON] ", що не відповідає паспортним даним " [PERSON] " (рос. частина); у заяві про призначення пенсії та розписці повідомлення вказано ім`я " [PERSON] ", що не відповідає паспортним даним " [PERSON] ". Окрім трудової книжки, аналогічне написання імені та по-батькові заявниці - « [PERSON] » - міститься і в свідоцтві про розірвання шлюбу, а також у дипломі про закінчення середнього професійно-технічного училища, що ще раз підтверджує усталене використання саме такого варіанту іменування у документах, виданих у відповідний період.. Підтвердження факту належності вищевказаних документів необхідно заявнику для оформлення пенсії. В судове засідання представник заявника та зявник не з`явились про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання представник заявника надав заяву, в якій просить задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі з підстав викладених у змісті заяви та розгляд справи здійснювати без їх участі. Представники заінтересованої особи Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві, в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. ч. 2, 7 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст 293 ЦПК України). Перелік фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, міститься у ч. 2 ст. 293 ЦПК України, зокрема встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що 13.08.1980 року було оформлено трудову книжку серії [NUMBER] від 13.08.1980 року. (рос.мовою) на ім`я « [PERSON] » з вказівкою на титульному листі стосовно зміни прізвища на [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] уклала шлюб (рос.мовою) з [PERSON] , [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи заявник працювала на підприємствах , що підтверджується архівною довідкою Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно з якою [PERSON] дійсно працювала на підприємствах ВАТ «Дарниця» та його дочірньому будівельному підрозділі № 25 на посаді маляра-штукатура. Водночас, із наявних у матеріалах справи копій документів, а саме: паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера вбачається, що правильним ПІБ заявника українською мовою є « [PERSON] », у той час як російською мовою « [PERSON] ». Судом також взято до уваги, що у долучених до матеріалів справі копій документів, окрім трудової книжки, аналогічне написання імені та по-батькові заявниці - « [PERSON] » - міститься і в свідоцтві про розірвання шлюбу, а також у дипломі про закінчення середнього професійно-технічного училища, що підтверджує усталене використання саме такого варіанту іменування у документах, виданих у відповідний період. В свою чергу, ПІБ заявника російською мовою в трудовій книжці вказано як « [PERSON] ». Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Відповідно до вимог частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Таким чином, вищезазначене свідчить про те, що трудова книжка серії [NUMBER] (дата заповнення - 13.08.1980 р.), видана російською мовою на ім`я - « [PERSON] » належить заявнику - [PERSON] . Таким чином, суд вважає, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт належності правовстановлюючого документу а саме трудової книжки [NUMBER] [PERSON] [INFO] , а тому суд вважає, що заява обґрунтована та є всі підстави для її задоволення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про захист прав заявника і вважає, що заява [PERSON] , за участі заінтересованої особи : Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві про встановлення факту, що має юридичне значення - підлягає повному задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved