Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом про зняття арешту накладеного на нерухоме майно - житловий будинок, що належав [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який було накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Кегичівським ВДВС у Берестинському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.04.2008 державного виконавця Коваленко С.В. в ДВС Кегичівського районного управління юстиції. Позовна заява обгрунтована тим, що згідно з постановою про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.04.2008 державного виконавця Коваленко С.В в ДВС Кегичівського районного управління юстиції постановлено накласти арешт на все майно, що належить [PERSON] в межах суми 21 473,10 гривень. [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] 03 липня 2006 року уклав іпотечний договір №014/1700/82/70609/1. На цей час умови договору виконано, боржником повністю сплачено борг. Згодом, після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу приватним нотаріусом Ковтун Л.О., але незважаючи на те, що вказане виконавче провадження було припинено, а виконавчий документ не було повторно пред`явлено для виконання арешт на все майно [PERSON] не було знято. На цей час будь-які виконавчі провадження стосовно [PERSON] відсутні. Отже арешт майна повинен бути скасований. Безпідставна наявність арешту на майно, яке належить позивачу, порушує права останньої на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 04 листопада 2025 року було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті. 31.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач не погоджується із доводами зазначеними у позові, та вважає таку заяву необґрунтованою. З тексту позову вибачається, що спір між сторонами виник через арешт майна, накладений на майно [PERSON] , постановою державного виконавця ДВС Кегичівського районного управління юстиції від 07.04.2008. Фактично позивачем оскаржуються дії виконавця щодо його бездіяльності по проведенню дій щодо зняття накладеного арешту як того вимагають норми закону, тобто порушення відбулося через ігнорування виконавцем норм закону та своїх обов`язків. З додатків наданих до позову вбачається, що арешт накладено в межах зведеного виконавчого провадження. По тексту постанови від 07.04.2008 зазначено про накладення арешту при виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення боргів та штрафів з [PERSON] на користь Красноградської МФПІ та на користь держави. Відповідно до наведеного, стягнення не проводилось на користь банку, і останній не може бути по справі відповідачем, адже постановою про накладення арешту чітко визначено коло осіб, які є стягувачами за виконавчими документами до яких банк не входить. Жодний із наданих додатків до позову не визначає банк у статусі стягувача, в наданих документах відсутня інформація на підставі якого саме виконавчого документа проводилось стягнення на користь банку. Крім зазначеного, відповідно до норм закону Банк не має можливості усунути такі порушення, адже позбавлений можливості вчиняти дії щодо зняття арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження щодо стягнення боргу на користь інших осіб, це право має лише виконавець. Тому логічним діями щодо вирішення питання про зняття арешту є звернення з вимогою до відділу виконавчої служби, якою накладено арешт та яка має повноваження його вилучити. Однак інформація про таке звернення відсутня, натомість позивач звернувся з вимогою до банку, який позбавлений права для вирішення такого питання, що робить останнього більш слабкою стороною у справі. На офіційному сайті судової влади України наявна інформація про розгляд скарги [PERSON] до Кегичівського відділу державної виконавчої служби у Берестинському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна (справа № 624/951/25). Зазначену скаргу повернуто заявнику, через його ігнорування вимог суду щодо усунення недоліків (суду так і не було надано на його запит інформацію та копії документів, а також заявник скрив дату, коли дізнався про порушення своїх прав). Позивач не здійснював будь-яких дій щодо вирішення питання в позасудовому порядку, проігнорував вимоги суду в рамках розгляду справи за його скаргою, чим сам позбавив себе законної можливості вирішити спірне питання. Підсумовуючи зазначене, позов не підлягає задоволенню, через обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права, тим більш за умови вибору неналежного відповідача. Відповідач додатково звертає увагу на такі факти, які мають суттєве значення для розгляду справи. Спірний арешт накладено постановою від 07.04.2008, на момент накладення арешту власник майна (боржник по виконавчому провадженню) був живий та не скористався законним правом на оскарження дій виконавця, у зв`язку із чим пропустив строк на таке оскарження, та відповідно не вважав такі дії порушенням його прав. На момент вчинення виконавчих дій та завершення виконавчого провадження, діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999. Зазначена редакція закону передбачала, наступні норми. Відповідно до норм ст. 50 У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За цих підстав виконавцем допущено помилку та порушення закону у частині зняття арешту, накладеного на майно боржника за виконавчим провадженням, що додатково свідчить про неправильно обраний спосіб захисту позивачем, адже порушення закону допущені виконавцем усувають шляхом подачі скарги на дії/ бездіяльність виконавця, а не шляхом подачі позову до особи, яка взагалі немає статусу стягувача за виконавчим провадженням. Зокрема, з моменту накладення арешту минуло більш ніж 17 років до моменту подачі позову, що вказує про сплив терміну на його пред`явлення відповідно до норм ст. 256-257 ЦПК України, а питання про поновлення строку позивач перед судом не ставить, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. При розгляді скарги в рамках справи № 624/951/25, судом встановлено, що особа, як звернулась за захистом своїх прав не перебуває у статусі сторони виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт, та не проводила таких дій у відповідності до вимог закону, і не може користуватися правами наданими стороні виконавчого провадження. Закон України «Про виконавче провадження» встановлює порядок та підстави для зняття арешту, які визначені вимогами ст. 59 вказаного закону. Відповідно до цієї статті особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Однак, позивачем заявлено інші вимоги та не ставиться перед судом питання про визнання власності на майно, що є обов`язковою умовою при розгляді аналогічних справ. Зазначений позов актуальний при наявності відкритого виконавчого провадження, у даному випадку де стягувачем за виконавчим документом в рамках якого накладено арешт є банк, а не інші особи, і заявник може довести факт права власності на майно, але слід зауважити, що таке право законом не передбачено в рамках отриманої спадщини від боржника. У постанові КЦС ВС від 18.05.2022 у справі № 642/4263/21, суд зазначив наступну правову позицію - за змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладений арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Тож, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органом державної виконавчої служби, треба розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Тобто, законом встановлено спосіб захисту прав шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на спірне майно і про зняття з нього арешту. Оскільки по тексту позову заявник не просить суд визнати право власності на арештоване майно, позов не підлягає задоволенню. Підсумовуючи зазначене можна дійти висновку, що позов необґрунтований, позивачем вибрано неправильний спосіб захисту, та задоволення позову може призвести не тільки до порушення прав сторін та норм закону, а й до фінансових втрат відповідача, що є неприпустимим. Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи у судове засідання не з`явились. Позивач та її представник подали заяви про розгляд справи без їх участі, позов підтримують. Представник третьої особи подала заяву про розгляд справи без її участі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є дружина [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06.09.1986. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 27.12.2024 Сектором державної реєстрації актів цивільного стану Кегичівської селищної ради. Позивач [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Берестинського районного нотаріального округу Харківської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка., а саме: на житловий будинок [ADDRESS] . Нотаріусом 23.10.2025 у видачі свідоцтва позивачу про право на спадщину було відмовлено, у зв`язку з тим, що на житловий будинок накладено арешт. Позивачу рекомендовано звернутися до компетентних органів для вирішення питання щодо зняття арешту з майна спадкодавця. Після чого [PERSON] обов`язково буде видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до копії постанови державного виконавця відділу ДВС Кегичівського районного управління юстиції від 07 квітня 2008 року, у примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення боргів та штрафів з [PERSON] на користь Красноградської МДПІ на користь держави на суму, виконавцем накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснювати його відчуження в межах суми 21473,10 грн. Відповідно до копії іпотечного договору №014/1700/82/70609/1 від 03.07.2006 [PERSON] уклав з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» договір іпотеки, яким забезпечується виконання зобов`язань за кредитним договором №014/1700/82/70609 від 03.07.2006, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю суму кредиту у розмірі 28000 грн та сплатити проценти до 03.07.2013. Предметом іпотеки є нерухоме майно житловий будинок (літ._А-1) житловою площею 53,6 кв.м. загальною площею 107,4 кв. м з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав №439576553 від 14.08.2025 іпотека на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] припинена 14.08.2025 на підставі документу, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, лист-повідомлення, серія та номер 81-23/2/428906 виданий АТ «Райффайзен Банк». З витягу вбачається, що іпотека була зареєстрована в реєстрі 03.07.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, м. Київ Рудик В.В. на підставі договору іпотеки №0141700/82/72609/1 від 03.07.2006. Іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель АТ «Райффайзен Банк». Позивач 18.09.2025 звернулася з заявою до Кегичівського відділу ДВС у Берестинському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. На яку отримала відповідь №23296 від 30.09.2025 про те що, за результатами моніторингу автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 29.09.2025 виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають. Згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все майно [PERSON] накладено арешт, згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА591515 від 07.04.2008 винесеної ВДВС Кегичівського районного управління юстиції. Виконавче провадження, за яким винесено вищезазначену постанову про арешт майна боржника, в автоматизованій системі виконавчого провадження не обліковується. Заявнику роз`яснено, арешт, згідно з ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 та частини 3 статті 1231 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця. Відповідно до частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу (ч. 1 ч. 2ст. 1223 ЦК України). Коло спадкоємців за законом, черговість спадкування ними визначена статтями 1258, 1261-1255 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини частина 5 статті 1268 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння, та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України, зокрема і шляхом звільнення спадкового майна з-під арешту (постанова Верховного Суду України від 23.01.2013). Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. ч. 1-3 статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно з пунктом 3 частин 1 та 3 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Наслідки закінчення виконавчого провадження визначені статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 N 1404-VIII, відповідно до ч. ч. 1,2 якої, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі N 740/3240/18. Закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є юридичним фактом, наслідком якого має бути зняття арешту з майна боржника. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" від 27.08.76 № 6 (в редакції від 30.06.78 № 5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Для зняття арешту із спадкового майна, спадкоємець має звертатися в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту (ВС КЦС, справа № 463/3251/22 від 03.05.2023). У судовому засіданні було встановлено, що на все майно спадкодавця [PERSON] постановою державного виконавця АА591515 від 07.04.2008 у зведеному виконавчому провадженні по стягненню боргів та штрафів з було накладено арешт. Відповідно до наданої Кегичівським відділом ДВС у Берестинському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №23296 від 30.09.2025, за результатами моніторингу автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 29.09.2025 виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] на виконанні у відділі не перебувають. Згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все майно [PERSON] накладено арешт, згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА591515 від 07.04.2008 винесеної ВДВС Кегичівського районного управління юстиції. Виконавче провадження, за яким винесено вищезазначену постанову про арешт майна боржника, в автоматизованій системі виконавчого провадження не обліковується. Заявнику роз`яснено, арешт, згідно з ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до частин 1, 2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Як встановлено судом, на цей час виконавчі провадження щодо спадкодавця [PERSON] відсутні, однак накладений арешт постановою державного виконавця АА591515 від 07.04.2008 в межах виконавчого на цей час не знятий. Наявність нескасованого у виконавчому провадженні арешту майна спадкодавця, який помер [INFO] , позбавляє позивача як спадкоємця, який прийняв спадщину, належним чином оформити право власності на спадкове майно. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Збереження арешту, накладеного державним виконавцем, за відсутності відкритого виконавчого провадження та можливості продовження примусового виконання є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном. За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та їх задоволення позову. Щодо доводів відповідача, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки не ставить питання про визнання за нею права власності на майно, на яке накладено арешт, а отже не може звертатися до суду з позовом про зняття арешту з такого майна накладеного в межах виконавчого провадження. Верховний Суд у постанові від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21 зробив висновок, що коли питання про скасування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження, порушує сторона провадження, то застосовуються положення розділу VII ЦПК України, який передбачає звернення до суду зі скаргою на дії виконавця. Якщо ж особа, яка не погоджується з накладеним арештом, не є стороною виконавчого провадження, але такими діями порушується її право власності, вона звертається до суду з позовом, в якому передусім ставить питання про підтвердження її права власності на арештоване майно, а потім про зняття арешту. У справі, яка розглядається, виконавче провадження на час розгляд справи відсутнє, позивач не є та не був стороною цього виконавчого провадження, майно на яке накладено арешт на час його накладення позивачу не належало, а тому положення розділу VII ЦПК України до спірних правовідносин не застосовуються. Також потреба у позивача заявлення вимоги щодо визнання судом права власності на майно позивача відсутня, оскільки позивач є спадкоємцем [PERSON] за законом, який прийняв спадщину, нотаріусом право спадкування цього майна не оспорюється. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину зумовлена виключно наявністю незнятого арешту на майно спадкодавця та, як зазначив нотаріус у своєму роз`ясненні позивачу, буде обов`язково видане після зняття арешту. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 Закону України «Нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Відповідно до підпунктів 4.19,\~4.20\~пункту 4\~глави 10\~розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, за наявності заборони відчуження або обтяження іпотекою житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості нотаріус видає свідоцтво про право на спадщину та протягом двох робочих днів письмово повідомляє про це кредитора (відповідний податковий орган). Якщо на спадкове майно накладено арешт, видача свідоцтва про право на спадщину зупиняється до зняття арешту. Отже спір про право в цьому випадку відсутній, право спадкоємця на спадкове майно нотаріусом не оспорюється, однак накладений арешт перешкоджає у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому позивач обрав належний та ефективний спосіб захисту своїх прав. Доводи відповідача, що він не є належним відповідачем у справі, суд також вважає безпідставними. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна, такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна, такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18. Разом з тим, суд бере до уваги конкретні обставини справи, що розглядається, а саме: судом було встановлено, що виконавче провадження відсутнє, час та підстави припинення цього виконавчого провадження невідомі. Також судом не встановлений стягувач у виконавчому провадженні та виконавчий документ на підставі якого було відкрито виконавче провадження. Відомо лише, що виконавче провадження було зведеним та пов`язане з наявністю боргів та штрафів на користь Красноградської МДПІ та на користь держави на суму 21473,10 грн. Оскільки виконавче провадження відсутнє, то суд констатує відсутність заявлених майнових претензії до спадкодавця. З роз`яснення нотаріуса вбачається, що претензії в нотаріальну справу не подані. Разом з тим судом встановлено, що спадкове майно [PERSON] , а саме: житловий будинок, з якого позивач просить зняти арешт, перебувало в іпотеці на підставі договору іпотеки у іпотекодержателя відповідача АТ «Райффайзен Банк» з 03.07.2006 по 14.08.2025. За таких обставин, суд вважає, що зняття арешту на спадкове майно [PERSON] , яке до серпня місяця цього року перебувало у іпотеці у відповідача, може впливати саме на права та інтереси АТ «Райффайзен Банк». Про наявність інших більш зацікавлених осіб в результаті розгляду справи судом не встановлено. Доводи відповідача, що термін на пред`явлення позову сплинув відповідно до норм ст. 256-257 ЦПК України, оскільки боржник у виконавчому провадженні [PERSON] своїм правом на звернення до суду з питанням зняття арешту з майна протягом 17 років не звертався, а позивач питання про поновлення строку перед судом не ставить. Це вважає відповідач додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд з такими доводами відповідача не погоджується, оскільки позивач як спадкоємець [PERSON] набув право на спадкове майно, а отже і право звернення до суду з цим позовом, з часу відкриття спадщини [INFO] . Про розподіл судових витрат сторонами не заявлено.

Outcome: approved