Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати недійсним шлюб з відповідачем, зареєстрований 07 березня 2024 року у Третьому відділі Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 233. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 7 березня 2024 року у Третьому відділі Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відбулася реєстрація шлюбу між позивачем та відповідачем, актовий запис № 233. Реєстрація шлюбу відбулася з порушенням статті 32 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що шлюб реєструється після спливу одного місяця від дня подання особами заяви про реєстрацію шлюбу; за наявності поважних причин керівник органу державної реєстрації актів цивільного стану дозволяє реєстрацію шлюбу до спливу цього строку. Проте всупереч вимогам статті 32 Сімейного Кодексу України, працівники Третього відділу ДРАЦС у місті Харкові зареєстрували шлюб того ж дня, 07 березня 2024 року. Жодних клопотань, заяв про термінову реєстрацію шлюбу ніхто не подавав. Поважних причин для термінової реєстрації шлюбу не було. Позивача позбавили права на роздуми про правильність рішення про вступ до шлюбу. Тобто, працівники Третього відділу ДРАЦС у місті Харкові, самовільно, за своєю ініціативою, порушили вимоги статті 32 Сімейного Кодексу України. Всупереч вимогам статті 40 Сімейного Кодексу України шлюб було зареєстровано внаслідок психічного насильства на позивача з боку відповідача. Реєстрація шлюбу була вчинена без вільної згоди позивача. [PERSON] погрожувала скасувати реєстрацію на проживання, якщо позивач не зареєструє з нею шлюб, а житло позивача залишилось на окупованій території. Після укладення шлюбу виявилося, що відповідач [PERSON] не мала наміру створювати сім`ю та набувати права та обов`язки подружжя. Тобто вказаний шлюб має ознаки фіктивності. Навпаки, відповідач мала корисливі наміри при укладанні шлюбу, щоб позивач доглядав її квартиру та сплачував комунальні послуги. Через 4 місяця після реєстрації шлюбу відповідач виїхала до Німеччину (у серпні 2024 року) i отримала там статус біженки. 4 липня 2025 року відповідач приїхала на місце постійної реєстрації, вкрала сумісно накопичені грошові кошти в сумі 5000 євро, почала шантажувати позивача, щоб він виписався з квартири в обмін на частину спільних грошових коштів. В особистій переписці, [PERSON] визнає, що спільні грошові кошти вона вкрала і не має наміру їх повертати. Відповідач виписала позивача з квартири 15 липня 2025 року і примусила шантажем і погрозами, виїхати з єдиного місця проживання, хоча на цей час позивач і відповідач офіційно зареєстровані як чоловік і дружина. Позивач [PERSON] громадянин України, ВПО, вимушений був звернутись в Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб, де став на облік і отримав посвідчення БОМЖа . 11 липня 2025 року позивач разом з відповідачем подали заяву до Третього відділу ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на розлучення у добровільному порядку, позивачу і відповідачу дали місяць на роздуми. Але у визначений день 12 серпня 2025 року відповідач не з`явилась на розірвання шлюбу. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 23 жовтня 2025 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито; справу призначено до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Крім того вказав, що до реєстрації шлюбу вони з відповідачем співмешкали 6 років, але за викладених у позові обставин він не відчував себе чоловіком відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник Третього відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази по справі, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07 березня 2024 року у Третьому відділі Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, актовий запис № 233 від 07 березня 2024 року, що підтверджено Інформацією про актовий запис про шлюб № 233 з застосунку «Дія». Також в якості доказів суду надано: витяг № 2025/009514348 від 15 липня 2025 року з Реєстру Пісочинської територіальної громади, відповідно до якого [PERSON] з 27 червня 2024 року по 15 липня 2025 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; витяг № 2025/010786089 від 04 серпня 2025 року з Реєстру Харківської територіальної громади, відповідно до якого [PERSON] з 01 серпня 2025 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи за № 563, відповідно до якого [PERSON] перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання; копія довідки № 6330-5003794289 від 02 вересня 2025 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] . За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині 1 статті 1 Сімейного кодексу України визначено, що Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Частиною 1 статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до статті 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена. Відповідно до ст. 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу. Частинами 1, 2 ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. За приписами ст. 41 СК України шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований: 1) між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених частиною п`ятою статті 26 цього Кодексу; 2) між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; 3) з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; 4) з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб. За вимогами статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. Відповідно до частини другої статті 41 СК України при вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до абзацу 2 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі фіктивності (ст. 40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У справі № 285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та непроведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи норми діючого законодавства при їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, підстави заявлених позовних вимог, надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають виходячи з наступного. У судовому засіданні було встановлено, що позивач та відповідач до реєстрації шлюбу шість років спільно проживали за однією адресою і мали стосунки чоловіка та дружини, що підтвердив у судовому засіданні позивач, вказавши, що дійсно вони були «співмешканцями» і його місце проживання, ще до укладення шлюбу було зареєстроване за місцем проживання відповідача, тому суд розцінює критично і не приймає до уваги посилання позивача, що реєстрація шлюбу відбулась терміново та без надання йому права на роздуми, тобто без його вільної згоди, тому відсутні підстави визнавати шлюб недійсним, при цьому суду не надано даних, що в момент реєстрації шлюбу він страждав тяжким психічним розладом, перебував у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлював сповна значення своїх дій і не міг керувати ними, як не надано доказів застосування до позивача з боку відповідача фізичного чи психічного насильства. Враховуючи, що сторони проживали спільно, відповідач надала згоду на реєстрацію місця проживання позивача, вони мали спільні кошти, з приводу яких у сторін погіршились стосунки, тому відсутні підстави вважати, що шлюб укладений фіктивно без наміру створювати сім`ю, що також є підставою для відмови у позові. Посилання позивача на те, що реєстрація шлюбу з боку відповідача мала наслідком корисливі мотиви, зокрема сплата позивачем комунальних послуг та догляд за квартирою за відсутності відповідача, також жодним чином не вказує на фіктивність шлюбу, оскільки позивач, як мешканець житлового приміщення зобов`язаний оплачувати користування ним, та оплачувати спожиті комунальні послуги. Інших обставин, що мають істотне значення позивачем не наведено, тому суд повністю відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача, питання про розподіл судових витрат вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та витрати по сплаті позивачем судового збору при поданні позову відносить за його рахунок.

Outcome: dismissed