Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, у якій просила винести обмежувальний припис стосовно кривдника [PERSON] , на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] перебувати в місці роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатись на відстань менше 150 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , та місця роботи за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори, а також контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, в будь-який спосіб спілкуватися з [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначила, що 15 лютого 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, між заявницею [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що 15 лютого 2007 року складено відповідний актовий запис № 169, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15 лютого 2007 року серії [NUMBER] . Від цього шлюбу в них є спільні діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спочатку спільне життя складалося добре, проте в останній період часу шлюбні відносини поступово погіршилися та фактично припинили своє існування. Зникло взаєморозуміння і взаємоповага, [PERSON] чинить на заявницю моральний тиск, погрози, стали частими сварки зі сторони та ініціативи останнього. Так, 29 жовтня 2025 року [PERSON] було подано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позовну заяву про розірвання шлюбу з [PERSON] , справа №607/22643/25. Під час спільного проживання з [PERSON] , останній, висловлювався нецензурною лайкою, вчиняв відносно заявниці та дітей моральний тиск, що стало причиною виклику працівників поліції які все фіксували. Даний факт підтверджується постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2023 року по справі № 607/24662/23, якою [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідно до вказаної постанови, судом було встановлено що [PERSON] вчиняв домашнє насильство відносно [PERSON] психологічного характеру, а саме ображав нецензурною лайкою, внаслідок завдано шкоду моральному та психічному здоров`ю. Постійний моральний тиск з боку [PERSON] в останній час стали підставою розриву відносин подружжя, однак заінтересована особа не залишає заявницю у спокої: весь час на неї тисне, висловлюється нецензурною лайкою, при приїзді із місця служби в ЗСУ її переслідує, ходить за нею на роботу. Кривдник постійно пише заявниці голосові поділення, смс- повідомлення, телефонує, в яких містяться погрози щодо підплачу будинку в якому [PERSON] з дітьми проживали, висловлюється нецензурною лайкою. У зв`язку із останніми подіями та погрозами, які відбувалися в жовтні-листопаді 2025 року, щодо підпалу будинку в якому заявниця із дітьми проживали, та дій психологічного та економічного насильства, [PERSON] вимушена була звернутися із відповідними заявами до правоохоронних органів. Так, 29 жовтня 2025 року заявниця звернулася із заявою в поліцію відносно [PERSON] про те що ним систематично вчиняється домашнє психологічне насильство щодо неї, погрожує, ображає нецензурною лайкою, скидає голосові повідомлення з погрозами фізичної розправи з нею та дітьми. Згідно відповіді Тернопільського районного управління поліції відділення поліції №4 від 12 листопада 2025 № 159268-2025, працівниками поліції було проведено перевірку викладених обставин в заяві. З вказаного листа вбачається, що сам [PERSON] по телефону повідомив, що на даний момент проходить службу в ЗСУ, а також повідомив, що даний факт вчинення ним домашнього насильства не заперечує, але стверджує, що заподіяти будь-якої шкоди своїй дружині та дітям наміру не мав. При встановленні місця перебування [PERSON] буде вирішено витання про притягнення останнього до відповідальності. Крім того зазначено, що в діях [PERSON] вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 07 листопада 2025 року заявниця повторно викликала поліцію. Так, відповідно до талону - повідомлення єдиного обліку № 63039, 07 листопада 2025 о 09:49 надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що за адресою [ADDRESS] , чоловік чинить психологічний тиск, стоїть біля робочого місця. [PERSON] \~було повідомлено\~працівників поліції,\~що [PERSON] \~вчиняє домашнєнасильство психологічного та економічного характеру на постійній основі стосовно заявниці та дітей, здійснює моральний тиск та погрожує, що вчинить самогубство, погрожує, що підпалить будинок де вона з дітьми проживають. Однак почувши, що приїде поліція [PERSON] втік з місця події, що позбавило можливості скласти відповідний протокол та заборонний припис. Вище описані події змусили [PERSON] та дітей покинути постійне місце проживання за адресою [ADDRESS] , та переїхати до мами заявниці за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виданою ОСББ «Тарнавського,18» від 25 листопада 2025 року, оскільки заявниця та діти реально переживають за своє життя та здоров`я від дій [PERSON] . Таким чином, [PERSON] вважає, що є особою, яка зазнає постійного домашнього насильства. Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо заявниці, яке вже неодноразово вчинялося останнім, необхідно до [PERSON] застосувати обмежувальний припис. Ухвалою судді від 26 листопада 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису; постановлено розгляд справи проводити в порядку окремого провадження. Заявниця [PERSON] вимоги заяви підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] просив відмовити заявниці в задоволенні заяви, він свої помилки визнає, сьогодні з квітами приходив до місця роботи [PERSON] , хотів поговорити. Заслухавши пояснення заявниці, заінтересованої особи, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи. [PERSON] та [PERSON] ) зареєстрували шлюб 15 лютого 2007 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 169 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України та видано свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] . Відділ «Центр надання адміністративних послуг» Байковецької сільської ради за запитом [PERSON] видав довідку № 1625 від 24 жовтня 2025 року відомості про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . За змістом довідки № 24 від 25 листопада 2025 року, виданої ОСББ «ТАРНАВСЬКОГО,18» [PERSON] про те, що вона проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживають без реєстрації донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 вересня 2023 року у справі № 607/16420/23, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. Судом встановлено, що 28 серпня 2021 року о 00.31 год. громадянин [PERSON] , перебуваючи за місцем спільного проживання по [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини [PERSON] психологічного характеру, а саме ображав її нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода її моральному чи психологічному здоров`ю. Також 24 жовтня 2025 року заявниця звернулася із заявою до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільські області відносно [PERSON] , про що складено протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, та надавала пояснення від 24 жовтня 2025 року про те, що [PERSON] систематично вчиняє домашнє психологічне насильство щодо заявниці, погрожує, ображає нецензурною лайкою, скидає голосові повідомлення з погрозами фізичної розправи з нею та дітьми Згідно відповіді Тернопільського РУП відділення поліції № 4 ГУНП в Тернопільській області від 12 листопада 2025 № 159268-2025, працівниками поліції було проведено перевірку викладених обставин в заяві [PERSON] . З цього листа вбачається, що чоловік [PERSON] , перебуваючи на службі в ЗСУ, неодноразово телефонує їй та дітям [PERSON] , [PERSON] , і в ході спілкування висловлює погрози та образи, що викликало в заявниці побоювання за свою безпеку та безпеку дітей. Сам [PERSON] по телефону повідомив, що на даний момент проходить службу в ЗСУ, а також повідомив, що даний факт вчинення ним домашнього насильства не заперечує але стверджує, що заподіяти будь-якої шкоди своїй дружині та дітям наміру не мав. При встановленні місця перебування [PERSON] буде вирішено витання про притягнення останнього до відповідальності. Крім того зазначено, що в діях [PERSON] вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 07 листопада 2025 року [PERSON] також зверталася до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області з приводу того, що її чоловік [PERSON] чинить на неї психологічний тиск, стоїть біля робочого місця заявниці, вони в процесі розлучення, чоловік військовий. По прибуттю на місце події кривдника виявлено не було, а тому терміновий заборонний припис не складався (талон-повідомлення єдиного обліку № 63039). Також в судовому засіданні було прослухано інформацію з електронного носія (флешки) на якому містяться фрагменти телефонних розмов між [PERSON] та [PERSON] , а також голосові повідомлення. Заінтересована особа в агресивній формі висловлює погрози нецензурною лайкою в сторону заявниці, що вчинить підпал будинку, в якому вона з дітьми проживає, себе спалить. Такі розмови і повідомлення носять систематичний характер. Відтак, до виниклих правовідносин підлягають застосуванню наступні норми процесуального та матеріального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3502 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3504 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Верховним Судом у постанові № 753/4405/20 від 12 квітня 2022 року зазначено, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будьякому його прояві. Основним нормативноправовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційноправові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За змістом п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Стаття 26 зазначеного Закону визначає, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будьякий спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису. Верховний Суд у постанові № 299/3692/19 від 30 червня 2021 року вказав, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно із ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 зроблено висновок, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. У справі № 404/5203/19 Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року, підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій, зазначив, що доводи заінтересованої особи відносно того, що він не набув статусу "кривдника", оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, попри наявні факти звернень до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, зареєстрованих у ЄРДР, не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт того, що особа не притягалась до юридичної відповідальності, не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. Також суд вважає необхідним звернути увагу на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 щодо необхідності оцінки судом пропорційності втручання у права та свободи особи при застосуванні обмежувального припису. Звертаючись до суду, [PERSON] обґрунтовувала підстави для видачі судом обмежувального припису стосовно [PERSON] нормами статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відтак,\~суд оцінивши\~доводи заяви,\~проаналізувавши надані\~документи,\~встановив,\~що [PERSON] ,\~який заявниці\~приходиться чоловіком,\~тривалий час\~проходить службу\~в ЗСУ,\~орієнтовно три\~рази в\~рік він\~перебуває у\~відпустці,\~яка становить\~18\~днів,\~що він\~повідомив суду\~і [PERSON] \~не заперечувалося.\~Приїжджаючи у\~відпустку заінтересована\~особа проживає\~в [ADDRESS] , де також зареєстровані і проживають заявниця і спільні діти подружжя [PERSON] . Водночас на час вирішення заяви [PERSON] змінила місце свого проживання та разом із дочкою та сином мешкають за іншою адресою, що суд описав вище. У 2023 році [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства психологічного характеру. У жовтні та листопаді 2025 року [PERSON] зверталася до поліції приводу того, що [PERSON] перебуваючи на службі в ЗСУ неодноразово телефонує та в ході спілкування висловлює погрози, образи, що викликало в заявниці побоювання за свою безпеку та безпеку дітей, а також з приводу перебування заінтересованої особи біля робочого місця заявниці, що вона розцінює як психологічний тиск. Однак, на день ухвалення судом рішення по заяві [PERSON] питання про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності не вирішене. Водночас сам факт не притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства не спростовує обставин його вчинення. Надана [PERSON] інформація з електронного носія (флешки) на якому містяться фрагменти телефонних розмов між [PERSON] та [PERSON] , а також голосові повідомлення заінтересованої особи, їх зміст та систематичність, є належними та допустимими доказами вчинення [PERSON] домашнього насильства психологічного характеру стосовно заявниці, що викликало у постраждалої особи побоювання за свою безпеку та стало причиною її звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Отож, [PERSON] як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» шляхом видачі обмежувального припису щодо [PERSON] , [INFO] ,\~адреса місця\~проживання:\~ [ADDRESS] ,на строк 1 (один) місяць, яким встановити наступний захід тимчасового обмеження прав кривдника: заборонити[PERSON] , [INFO] , адреса місця проживання: [ADDRESS] , вести листування, телефонні переговори, а також контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, з [PERSON] , [INFO] . Важливим для спірних правовідносин є висновок про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту (див. постанову Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23)). Верховний Суд наголошує (постанова від 08 вересня 2023 року, справа № 752/1390/22), що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК). Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Решту вимог заяви [PERSON] суд вважає необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні з огляду на те, що в суду відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що заінтересована особа перебуваючи за місцем проживання заявниці в м. Тернопіль, чи за місцем її роботи вчиняв дії, які б суд міг трактувати як домашнє насильство фізичного, економічного чи психологічного характеру. ЄСПЛ вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі викладеного,

Outcome: partial