Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 6 008, 93 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 16 000, 00 грн, а також додаткові витрати в межах 15 000,00 грн, з урахуванням їх підтвердження у процесі судового розгляду. В обґрунтування вказано, що відповідач визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої транспортний засіб позивача був пошкоджений. Страховик відповідача виплатив потерпілому страхове відшкодування у визначених розмірах, однак цієї суми недостатньо для відшкодування шкоди. Тому позивач, з метою стягнення з винної особи суми різниці між фактичним розміром шкоди, визначеною експертом, і страховою виплатою, звернувся до суду. У своєму відзиві сторона відповідача не визнала позов, заперечувала проти його задоволення, вказуючи, що зобов`язання відповідача щодо відшкодування шкоди були повністю виконані в межах обов`язкового страхування та жодного перевищення ліміту страхової виплати не було. Крім того, позивачем не надано жодного підтвердження, що ремонт дійсно був здійснений, що вказана сума розрахована без урахування фізичного зносу, що прямо суперечить законодавству. Вартість нових деталей без урахування зносу не є фактичними збитками, які підлягають стягненню з винної особи. Таким чином, позивач помилково вимагає компенсацію з боку відповідача без урахування зносу, тоді як страхова компанія вже виконала свій обов`язок згідно закону. Представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву, заперечувала проти доводів сторони відповідача, зазначаючи, що повна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу за вирахуванням страхового відшкодування сплачується винною особою. Крім того, відповідач намагається застосувати до деліктних правовідносин норми страхового законодавства, що є неправильним підходом. Стосовно тверджень відповідача, що позивач повинен довести факт фактичного проведення ремонту транспортного засобу з урахуванням ПДВ, представник зазначила, що для стягнення збитків не є обов`язковим фактичне проведення ремонту. Разом з тим, збитки виникають у момент пошкодження майна, а не в момент фактичного проведення ремонту. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 15 серпня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29 серпня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 01 вересня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 19 листопада 2025 року через Електронний суд до суду надійшов відзив на позов. 24 листопада 2025 року через Електронний суд до суду надійшла відповідь на відзив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 06 лютого 2025 року о 10:45 год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Porsche Cayenne» д.н. [NUMBER] , на вул. Предславинська, буд. 40 в м. Києві, рухаючись заднім ходом не впевнився в безпечності маневру, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Corolla» д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , чим порушив вимоги п. 10.9 ПДР України. Внаслідок вищевказаної дорожгьо-транспортної пригоди, транспортний засіб Toyota Corolla, д.н. [NUMBER] , який належить ТОВ «І АМ ГРУП», згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Porsche Cayenne, д.н. [NUMBER] , на момент пригоди була застрахована в ПАТ «СК «УСГ», згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісу) № 219320876. Згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року у справі № 757/8339/25-п, [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», потерпілим TOB «І AM ГРУП» було надано страховику ПАТ «СК «УСГ» повідомлення про ДТП, заяву про страхове відшкодування та інші документи необхідні для здійснення виплати страхового відшкодування на його користь, а також представнику страховика було надано пошкоджений транспортний засіб Toyota Corolla, д.р.н. [NUMBER] на огляд. Згідно Звіту № 33210 від 18 березня 2025 року виконаного незалежним оцінювачем встановлено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Toyota Corolla, д.н. [NUMBER] , складає 31 126, 71 грн, а вартість матеріального збитку складає 25 117, 78 грн з ПДВ. Страховиком було сплачено TOB «І AM ГРУП» 20 931,49 (двадцять тисяч дев`ятсот тридцять одна гривня 49 коп.). Проте,розмір страхового відшкодування, виплаченого з боку ПАТ «СК «УСГ», не покриває фактичного розміру шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу «Toyota», реєстраційний № [NUMBER] , у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортних пригод та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено наступні висновки. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхові відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхуванні сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною першою, другою ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створю підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіла транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримані якого створює підвищену небезпеку. У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судам законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, а саме водієм [PERSON] . За змістом пункту 1 частини другої ст. 22 Цивільного кодексу України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусі зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування), для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю і фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Якщо потерпілий звернувся до Страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від Страховика. Зазначений висновок узгоджується з правовими позиціями ВС у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032 від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 523/2791/18 (проваджені 17324ск20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 753/311/17 (провадження № 61-10440св21). З огляду на вищевикладене, розмір матеріальних збитків, враховуючи дані вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, визначеного у звіті № 33210 від 18 березня 2025 року, складає: 31 126,71 грн - вартість відновлювального ремонту; 25 117, 78 грн - вартість матеріального збитку. Відтак з [PERSON] підлягає стягненню: 31 126, 71 грн - 25 117, 78 грн = 6 008, 93 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у частині вимог про стягнення матеріальної шкоди внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, доводи, на які сторона відповідача посилалася у своєму відзиві, не спростовують висновків суду. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 3028,00 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Звертаючись до суду з позовом представник позивача просив покласти судові витрати, пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги на відповідача. Понесені витрати підтверджуються: договором про надання правничої допомоги № 01Б-1/1112 від 05 жовтня 2023 року, додатковою угодою № 5 до Договору про надання правничої допомоги від 01Б-1/1112 від 05 жовтня 2023 року від 06 лютого 2025 року, розрахунком № 1 від 15 липня 2025 року суми гонорару за надану правничу допомогу за Договором про надання правничої допомоги № 01Б-1/1112, актом виконаних робіт № 43.07, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг і виконаних робіт склала 16 000,00 грн. та платіжною інструкцією № 357 про сплату послуг відповідно до договору про надання правничої допомоги на суму 16 000, 00 грн. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин та ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000, 00 грн. Стосовно вимог про стягнення додаткових витрат в межах орієнтовно заявленої суми у розмірі 15 000, 00 грн, суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки позивачем не було підтверджено їх понесення у процесі судового розгляду. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved