Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява адвоката Івріної Інни Львівни, яка діє в інтересах [PERSON] , до ТОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування заявлених вимог та з урахуванням поданої уточненої позовної заяви від 28 жовтня 2025 року, представник позивача посилається на те, що у період з 22 вересня 2020 рoкy по 11 січня 2024 року позивачка перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА». Згідно наказу № 104 від 24.02.2022 року, робота ТзОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА», з метою зменшення загрози для життя працівників, була призупинена. Нарахування оплати простою працівників здійснювалось в розмірі 100 % тарифної ставки (окладу). 3 23 липня 2022 року, згідно Наказу № 154 від 21 липня 2022 року, оплата часу простою працівників здійснювалася в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу). При цьому, представник позивача зазначає, що щомісяця її довірительку залучали до виконання посадових обов`язків і тарифна ставка (оклад) складали 11\~000 грн. 00 коп. Однак, остання виплата заробітної плати позивачу була виплачена 29.04.2022 року, шляхом зарахування грошових коштів на її картковий рахунок [NUMBER] . 11 січня 2024 року, за ініціативою відповідача, [PERSON] була звільнена з посади за угодою сторін, згідно наказу .№ 1/1 від 11.01.2024 року. Однак, в день звільнення відповідач не повідомив позивачу про нараховані суми та не здійснив виплату належних при звільнені коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Крім цього, відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2022 рік, 2023 рік та 2024 рік. 31 січня 2024 року, з метою отримання доказів наявності та розміру заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації, на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, з рекомендованим повідомленням про отримання, було направлено письмове звернення у вигляді заяви з проханням надати розрахунковий лист, довідку про доходи та довідку про заборгованість з виплати заробітної плати на день звільнення. 29.02.2024 року відповідач за вих.№68 надіслав відповідь на заяву, і повідомив, що «…на підприємстві немає бухгалтера з розрахунку зарплати, в обов`язки якого входить формування довідок…», а тому надати довідки можливості немає. Таким чином, представник позивача вважає, що відповідач свідомо відмовляється від обрахування наявної заборгованості, що виникла за тривалий період в ході невиплати заробітної плати позивачу, що фактично й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Тому, на підставі викладеного, представник позивача змушений звернутись до суду та простить ухвалити рішення, яким стягнути з ТзОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА» на користь [PERSON] , заборгованість по заробітній платі за період з 01.05.2022 року по 11.01.2024 року в сумі 132\~533 грн. 34 коп., а також стягнути з ТзОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА» на користь [PERSON] , компенсацію за невикористані відпустки за 2022 рік, 2023 рік та 2024 рік в сумі 10\~081 грн. 03 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.25-26). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Відповідача про розгляд справи було повідомлено належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.30), однак, своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, він не скористався. При цьому, на адресу суду від представника [PERSON] надійшла заява, в якій останній повідомив, що на даний час діяльність ТОВ «ВСПО Титан Україна» припинена та рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 19 жовтня 2022 року до ТОВ «ВСПО Титан Україна» були застосовані спеціальні санкції та інші обмежувальні заходи, що позбавляє його як представника відповідача надати відповідні документи, в тому числі, й довідку про нараховану та невиплачену заробітну плату позивачці за період з 01 травня 2022 року по 11 січня 2024 року (а.с.31-34). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Кожному гарантоване право подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1\~ ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, згідно із положеннями статей\~55,\~124 Конституції України\~та статті\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною 3 ст.12\~ЦПК України передбачено, що, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Як встановлено судом, [PERSON] у період з 22 вересня 2020 рoкy по 11 січня 2024 року перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА», що підтверджується копіями довідок, які містяться в матеріалах справи. Наказом № 1/1 від 11.01.2024 року [PERSON] була звільнена з посади за угодою сторін (а.с.9). Підставою для звернення до суду з даним позовом стали обставини, які, на думку позивача та її представника, полягають в недотриманні стороною відповідача КЗпП України. Позивачка склала власний розрахунок щодо заборгованості з заробітної плати, яка рахується за період з 01.05.2022 року по 11.01.2024 року в сумі 132\~533 грн.34 коп. та стороною відповідача неоспорена. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За вимогами частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. У відповідності до статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки,встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом),але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу,що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч.1,2 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов`язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що відповідачем, ані на звернення позивачки, ані на витребування судом довідки про нараховану та невиплачену заробітну плату надано не було, суд, з огляду на зазначене, вважає за необхідне стягнути з ТОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА» заборгованість по заробітній платі за період 01.05.2022 року по 11.01.2024 року в сумі 132\~533 грн.34 коп., тобто, в межах заявлених позивачкою вимог та у відповідності до власного складеного розрахунку. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП та Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА» і протягом тривалого часу виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, остання має право на отримання заробітної плати за спірний період. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується заявлених вимог щодо стягнення з ТзОВ «ВСМПО ТИТАН УКРАЇНА» на користь [PERSON] компенсації за невикористані відпустки за 2022 рік, 2023 рік та 2024 рік в сумі 10\~081 грн. 03 коп., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1\~статті 83 КЗпП України\~встановлено, що, у разі звільнення робітника, йому сплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щомісячної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У відповідності до ч.1 ст.47,\~ч.1 ст.116 КЗпП України, сплата всіх сум, які належать працівнику від підприємства або закладу, проводяться в день звільнення. Згідно ч.3\~ст.24 Закону України «Про відпустку», у разі переводу працівника на інше підприємство, грошова компенсація за невикористані ним дні щорічних відпусток, за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. Відповідно до ч.1\~ст.24\~Закону України\~«Про відпустки» та ч.1\~ст.83 КЗпП України,\~у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Порядок розрахунку сум відпускних за надані працівникам щорічні відпустки, додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки визначений в Порядку № 100, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року. Відповідно до цього Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки, додаткових відпусток, у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Як визначив законодавець, компенсація за невикористану відпустку - це грошові виплати, встановлені з метою відшкодування працівникові витрат, пов`язаних з виконанням ними трудових та інших передбачених законом та іншими нормативно-правовими актами і колективним договором обов`язків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивачка та її представник, заявляючи вимогу про стягнення компенсації за невикористані відпустки за 2022 рік, 2023 рік та 2024 рік в сумі 10\~081 грн. 03 коп., зобов`язанні, у відповідності до вимог чинного законодавства належними та допустимими доказами підтвердити свої вимоги, а без дотримання ст.ст.79-81 ЦПК України дані вимоги не можуть бути безумовною підставою для задоволення позовних вимог в цій частині. При цьому, суддя вважає, що всі посилання на обставини в позовній, без належного підтвердження (довідок, наказів, розрахунків) не можуть ґрунтуватись на припущеннях, оскільки тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, а в даному випадку на позивачці та її представнику. Тому, суддя приходить до висновку, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити з підстав недоведеності. Згідно ч.1\~ ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, а також враховуючи той факт, що позивачка при подачі позову, у відповідності до ЗУ «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, то в даному випадку з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial