Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

Позивач АТ «ТАСКОМБАНК» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 4934891650 від 25.08.2020 в сумі 63693,10 грн. та судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.08.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 4934891650. Відповідно до умов якого, [PERSON] отримала грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 50550,00 грн., строк користування 36 місяців; річні проценти 0,01 % від суми боргу за договором; місячні проценти 2,75 % від суми кредиту. ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі та надало [PERSON] грошові кошти в сумі 50550,00 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів протягом трьох робочих днів з дня укладення договору. 07.10.2016 право вимоги за кредитним договором перейшли до АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК», відповідно до умов якого та Витягу реєстру прав вимог від 27.08.2020, позивач є новим кредитором відповідача за кредитним договором № 4934891650 від 25.08.2020. АТ «ТАСКОМБАНК» неодноразово повідомляв відповідача [PERSON] про наявність заборгованості за кредитом та про необхідність її погашення. Відповідач належним чином повідомлений про те, що права вимоги за кредитним договором відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги. Умови вищезазначеного кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (графіком погашення кредиту) строки не повернуті. Як наслідок, станом на 12.05.2025 заборгованість позичальника за кредитним договором № 4934891650 від 25.08.2020 становить 63693,10 грн. в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 36497,99 грн.; заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена) 4,42 грн.; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 27190,69 грн. Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року відкрито спрощене провадження у даній справі. 03 вересня 2025 року ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу позивачем була направлена копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу судом був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. З матеріалів справи вбачається, що відповідач 15 вересня 2025 року отримала копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви разом з додатками. 29 вересня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив, в якому остання позовні вимоги не визнає. Свою позицію мотивує тим, що відносно вказаних вище позовних вимог сплив строк позовної давності. Також зауважила, що позивач не довів обставин, на які посилається у своєму позові як на підставу своїх вимог, не надав документів, які б підтверджували невиконання кредитного зобов`язання. Крім того, вважає, що позивач просить суд безпідставно стягнути з неї комісію за користування кредитом. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Так, судом встановлено, що 25.08.2020, подавши заяву-анкету на отримання послуг, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № 4934891650, за умовами якого, [PERSON] надано кредит в сумі 50550,00 грн., строком на 36 місяців, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. При цьому, відповідач підписала Паспорт кредиту від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» № 4891650 та надала свої копії паспорта та РНОКПП. Також, 25.08.2020 [PERSON] підписано Повідомлення про відступлення прав вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на користь АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення прав вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 та сплати заборгованості згідно з графіком до кредитного договору № 4934891650 від 25.08.2020 за реквізитами АТ «ТАСКОМБАНК». 07.10.2016 право вимоги за кредитним договором перейшли до АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «ТАСКОМБАНК». Факт передачі права вимоги за вищезазначеним договором, а також відповідний розмір зобов`язання, що існував на момент передачі підтверджуються реєстром прав вимоги до договору відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 17.10.2016. З розрахунку заборгованості по кредитному договору № 4934891650 від 25.08.2020 укладеному з позичальником [PERSON] станом на 12.05.2025 вбачається, що загальна сума заборгованості становить 63693,10 грн. в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 36497,99 грн.; заборгованість по річним процентам (в т.ч. прострочена) 4,42 грн.; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) 27190,69 грн. До матеріалів справи долучена виписка по особовому рахунку [PERSON] за кредитним договором № 4934891650 від 25.08.2020 за період з 25.08.2020 по 12.05.2025. АТ «ТАСКОМБАНК» засобами поштового зв`язку відповідачу [PERSON] направлено повідомлення-вимогу про невиконання нею грошового зобов`язання та повного погашення заборгованості по кредитному договору № 4934891650 від 25.08.2020. Відповідач у відзиві вказує, що позивач не довів обставин, на які посилається у своєму позові як на підставу своїх вимог, не надав документів, які б підтверджували невиконання кредитного зобов`язання. З приводу цього суд зазначає, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним договором та її розмір є первинні документи. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справ і№ 554/4300/16-ц наголосив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Поставою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків, відповідно до укладеного правочину. Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За відсутності доказів, які б спростовували подані позивачем розрахунки заборгованості за вищевказаним договором, суд не має підстав піддавати їх сумніву. Так як, своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач добровільно не виконує належним чином, але як боржник він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, то у позивача обґрунтовано виникло право вимагати від боржника повернення кредитних коштів та відсотків за їх користування. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Також у своєму відзиві відповідач вказує на неправомірність стягнення з неї комісії за користування кредитними коштами. Проте, з позовної заяви вбачається, що позивач у прохальній частині позовної заяви не просить стягнути з відповідача будь-яку комісію. Щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Частиною 1\~ст. 257 ЦК України\~передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ч. 3, 4\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Також,\~Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим\~Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан. Відповідно до п. 19\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~у період дії воєнного стану в Україні, введеного\~Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Згідно положень ЗУ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», з 04.09.2025 було скасовано зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, який неодноразово був продовжений, введений\~Указом Президента України\~воєнний стан на території України, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на положення ЗУ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволені позовних вимог в повному обсязі та захисту порушеного права позивача в судовому порядку. Також, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 2422,40 грн. витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved