Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 24 січня 2013 року між ними було укладено шлюб, від якого мають неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; на даний час їх сімейні стосунки припинені, причиною розпаду сім`ї стало зникнення між ними почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, постійні сварки, вони разом не проживають і не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати, залишивши їй прізвище [PERSON] . Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки близько одного року вона з чоловіком разом не проживають, діти залишилися з нею, у кожного склалася інша сім`я, у зв`язку з чим збереження шлюбу не можливе. Відповідач відзиву на позов не подав, у судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу, так як близько року кожен з подружжя живе своїм життям і подальше існування шлюбу не доцільне. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 24 січня 2013 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Сиволозькою сільською радою Борзнянського району Чернігівської області за актовим записом №03. Від даного шлюбу подружжя має трьох спільних неповнолітніх дітей: доньок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання яких з батьками згідно довідки про склад сім`ї №185 від 07.10.2025р., але фактично діти мешкають із матір`ю, що не заперечується сторонами. Сторони хоча\~й зареєстровані\~за однією\~адресою,\~але близько\~одного року\~разом не\~проживають,\~ведуть окреме\~господарство,\~спільних інтересів\~не мають,\~не спілкуються\~в обсязі\~сім`ї,\~примиритися не\~бажають,\~між подружжям\~втрачено почуття\~взаємної любові,\~поваги,\~дружби,\~допомоги,\~обоєкатегорично наполягають на припиненні шлюбу, який між ними носить формальний характер. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яка кореспондує з п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Тому, суд не застосовує положення\~ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні здобуто достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже як позивачка, так і відповідач, наполягають на припиненні шлюбу, клопотань про надання строку на примирення не заявляли. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дітей, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . Понесені [PERSON] у справі судові витрати по сплаті судового збору за її клопотанням залишаються за позивачкою, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved