Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Шевченківська окружна прокуратура міста Києва, яка діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обгрунтування позову зазначено, що первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.12.1995 Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва. [PERSON] померла [INFO] . Станом на час відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Родичів померлої не встановлено, спадщину ніхто не приймав, у зв`язку з чим вона має бути визнана відумерлою та передана у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Проте, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021100100004553 від 24.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, позивачу стало відомо, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири, укладеного 16.04.2008 між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною) та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П. 18.01.2021 право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 18.01.2021 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашицькою Л.Л. за реєстровим №1. Разом з тим, державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру на підставі договору дарування від 16.04.2008 проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно лише 12.01.2021 і за шість днів до укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] . Обвинувальним вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 06.04.2023 у справі № 761/578/23 встановлено факт підроблення договору дарування квартири [ADDRESS] від 16.04.2008, начебто укладеного між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України. Таким чином, договір дарування квартири від 16.04.2008 його сторонами не укладався, нотаріусом не посвідчувався, як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття [PERSON] права власності на спірне майно, є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. Тож, на момент укладання договору купівлі - продажу між [PERSON] та [PERSON] 18.01.2021, [PERSON] не мала необхідного обсягу прав та повноважень, передбачених діючим законодавством, оскільки не була власницею квартири [ADDRESS] . Вказаний договір порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, що підтверджується незаконним набуттям права власності на спадкове майно та подальше його протиправне відчуження на користь [PERSON] , який в свою чергу не міг у такий спосіб законно набути право власності на спірну квартиру. Крім того, позивачем зазначено, що відповідач [PERSON] придбав спірну квартиру в елітному районі Києва за 681 000,00 грн., тобто за ціною, значно нижчою від ринкової вартості. На момент придбання спірної квартири відповідач працював на посаді електрогазозварювальника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» та, приймаючи рішення про купівлю спірної квартири, мав можливість не тільки поцікавитись у мешканців сусідніх квартир про історію майна та її мешканців, а також міг отримати відомості з Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована у квартирі з 24.07.1972. Вказане свідчить про те, що відповідач не проявив розумну обачність та не перевірив інформацію про квартиру, яку він вирішив придбати, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який є загальнодоступним, а тому є недобросовісним набувачем спірного нерухомого майна. На підставі викладеного позивач просить суд визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 32,3 кв.м, житловою площею 18,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2270139680000) відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 32,3 кв.м, житловою площею 18,8 кв.м, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою від 26.11.2024 за заявою представника позивача накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 32,3 кв.м, житловою площею 18,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2270139680000). Ухвалою судді від 27.11.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 09.12.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.01.2025 за клопотанням представника позивача витребувано з Київського державного нотаріального архіву копію заповіту (номер у спадковому реєстрі - 160612, номер бланку в реєстрі нотаріальних дій - 3-2875), посвідченого 29.09.2000 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори від імені [PERSON] . Ухвалою суду від 10.03.2025 за клопотанням представника позивача витребувано з Київського державного нотаріального архіву копії документів, які подавалися для посвідчення заповіту (номер у спадковому реєстрі - 160612, номер бланку в реєстрі нотаріальних дій - 3-2875), посвідченого 29.09.2000 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори від імені [PERSON] . Ухвалою суду від 18.04.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представники Шевченківської окружної прокуратури міста Києва підтримали позовні вимоги з викладених у позові підстав. Представник Київської міської ради у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, судове засідання вже неодноразово відкладалося у зв`язку з його неявкою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] . Суд, вислухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується актовим записом про смерть № 14968 від 14.09.2020, виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно з відповіддю Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 02.10.2024 на запит Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в архіві відділу відсутні актові записи про народження дітей, розірвання шлюбу, народження дідів, бабів, братів, сестер відносно [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.12.1995, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва квартира [ADDRESS] належала [PERSON] . Право власності [PERSON] було зареєстроване у КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 20.12.1995 за реєстровим № 1495. 12.01.2021 право власності на квартиру [ADDRESS] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашицькою Л.Л. було зареєстроване за [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 16.04.2008, реєстровий № 2046, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П. та технічного паспорту на квартиру, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 18.01.2013. Як убачається з відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 01.12.2022, бюро не виготовлявся та не видавався технічний паспорт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 18.01.2021 між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашицькою Л.Л., реєстровий № 1. Цього ж дня, 18.01.2021, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашицькою Л.Л. у Державному реєстрі речових прав зареєстроване право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири. Обвинувальним вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2023 у справі № 761/578/23, який набрав законної сили 28.11.2023, постановленим за результатами розгляду кримінального провадження № 12021100100004553 від 24.11.2021, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, зокрема в тому, що вона для реєстрації за собою права власності на квартиру [ADDRESS] , використала завідомо підроблений договір дарування квартири від імені [PERSON] на своє ім`я від 16.04.2008, який не посвідчувався приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П., та протиправно заволоділа вказаною квартирою. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, договір дарування квартири від 16.04.2008, на підставі якого 12.01.2021 право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , є неукладеним, а [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру та не мала правомочностей власника по її відчуженню на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.01.2021. При цьому судом враховано правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16; від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17. Як убачається з відповіді Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.12.2022 №104-6882, згідно з відомостями з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: [ADDRESS] станом на 30.11.2022 зареєстрована [PERSON] , 1926 року народження. [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі з 24.07.1972. Згідно з інформаційною довідкою від 04.10.2024 у Спадковому реєстрі та за даними Київського державного нотаріального архіву Сукретна Лідія Миколаївна 29.09.2000 склала заповіт на ім`я [PERSON] , якій заповіла усе своє майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося. Разом з тим, за даними Спадкового реєстру відомості щодо спадкової справи, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , відсутні. Таким чином, після смерті [PERSON] ніхто зі спадкоємців ані за законом, ані за заповітом з заявами про прийняття спадщини не звертався, спадщину не прийняв. Допитаний 30.11.2021 у якості свідка [PERSON] в рамках кримінального провадження № 12021100100004553 від 24.11.2021, дав наступні показання, що з [PERSON] знайомий не був. З [PERSON] до укладення договору купівлі-продажу також не був знайомий, оголошення про продаж спірної квартири побачив в інтернеті та зателефонував на зазначений в оголошенні номер телефону. Під час укладення договору купівлі-продажу він особисто був у нотаріуса, де також була [PERSON] , остання обирала нотаріуса. Перед укладенням договору він оглядав квартиру, квартира була у поганому стані зі старими меблями та речами. Він зробив у квартирі ремонт - пофарбував стіни, постелив лінолеум, встановив нові вхідні двері. Кошти на придбання квартири в нього були від продажу матір`ю трикімнатної квартири у м. Вінниця - 20 000 доларів США, а 12 000 доларів США - власні заощадження за десять років. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (абзац 1 частини першої статі 1277 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України). Законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21)). Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію (частина друга статті 1280 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що: «51. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). 57. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). 58. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що: «75. Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади. 76. Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. 77. Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину. 78. Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) вказано, що: 82. Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. 83. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». 84. Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. 85. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. 86. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. 87. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. 88. Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 206/2616/21 (провадження № 61-13665св23) вказано, що «суди не врахували, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому позовні вимоги про визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], припинення права власності на спірну квартиру, скасування державної реєстрації права власності, визнання відумерлою спадщину та передача спірної квартири у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові». Аналогічні висновки, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц зроблено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 202/8669/19; від 15 березня 2023 року в справі № 336/665/19; від 04 жовтня 2023 року в справі № 205/6482/19; від 11 квітня 2024 року у справі № 756/16117/21; від 31 жовтня 2024 року у справі № 756/4395/22. Таким чином, територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. З метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. Саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). У цій справі позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача. Між іншим, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2019 у справі № 2-4352/11 та від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц зроблено висновок, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Судом встановлено, що [PERSON] набув у власність спірну квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18.01.2021 за ціною 681 617,00 грн., яка визначена у Звіті про оцінку майна № 262 від 23.11.2020 ФОП [PERSON] . Як убачається з п. 2.1 договору покупець [PERSON] оплатив продавцю [PERSON] вказану суму до моменту нотаріального посвідчення цього договору. Крім цього, під час посвідчення даного правочину приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дашицькою Л.Л. було встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваного майна. Матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки [PERSON] під час набуття спірного нерухомого майна у власність. Доводи, наведені позивачем в обгрунтування недобросовісності [PERSON] , який не проявив належну обачність під час укладення договору купівлі-продажу, як то: придбання спірної квартири за заниженою вартістю, реєстрація права власності на квартиру за продавцем [PERSON] через 13 років після нібито набуття на неї права власності за договором дарування ще 16.04.2008; не з`ясування історії майна та мешканців квартири, незважаючи на таку можливість з огляду на те, що відповідач на час придбання квартири працював електрогазозварювальником у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», грунтуються на припущеннях позивача. Вказані обставини у своїй сукупності не свідчать про те, що [PERSON] під час придбання спірної квартири знав або міг знати про порушення з боку продавця [PERSON] порядку реалізації майна та про набуття ним майна усупереч закону. Натомість, вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2023 у справі № 761/578/23, який набрав законної сили 28.11.2023, встановлено, що дійсно [PERSON] в інтернеті було розміщено оголошення про продаж спірної квартири та підшукано потенційного покупця [PERSON] , якому не було відомо про злочинні наміри [PERSON] та невстановленої особи та який мав намір та бажання придбати спірну квартиру. [PERSON] з метою реалізації квартири були створені умови для проведення огляду [PERSON] спірної квартири, після чого останній погодився її придбати за ціною 32000 доларів США. В цей же день [PERSON] , перебуваючи в приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дашицької Л.Л., будучи введеним в оману невстановленою особою та [PERSON] про те, що [PERSON] на законних підставах є власницею квартири [ADDRESS] , після підписання договору купівлі - продажу квартири та реєстрації права власності за ним на дану квартиру, в якості оплати за придбану квартиру, передав [PERSON] грошові кошти в сумі 32 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ долара по відношенню до гривні станом на 18.01.2021 становило 897 676,80 грг. Таким чином [PERSON] разом з невстановленою особою, шляхом введення в оману шахрайським шляхом повторно заволоділа чужим майном - грошовими коштами в сумі 897 676,80 грн., чим спричинила матеріальну шкоду [PERSON] в особливо великих розмірах. Про добросовісність відповідача під час придбання спірної квартири свідчить також і те, що останній почав відкрито володіти та користуватися нею як власник, зробивши у ній ремонт, про що зазначив під час свого допиту у якості свідка у кримінальному провадженні. Доказів на спростування цього матеріали справи не містять. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та надаючи оцінку наявним у справі доказам суд дійшов висновку про те, що факт добросовісності набуття [PERSON] у власність спірної квартири належними та допустимими доказами не спростований, тому останній є добросовісним набувачем цього майна. Тож, після набуття [PERSON] , який є добросовісним набувачем, у власність спадкового майна, територіальна громада має право лише на грошову компенсацію вартості цього майна, а тому позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою, передачу майна у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та витребування майна з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради задоволенню не підлягають. Інші доводи позивача не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26.11.2024 про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2270139680000), продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed