Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

17.06.2025 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником 1/2 квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування, серія та номер: 6-489, виданий 05.03.2024, видавник: Ворсуляк А.М., державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса. [PERSON] є власником 1/2 квартири за вказаною адресою на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50119826 від 10.12.2019 11:45:50, Фомін Олексій Олександрович, Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області, Одеська обл. Посилаючись на те, що відповідач будучи зареєстрованим за вказаною адресою, за місцем реєстрації свого місця проживання тривалий час не проживає, не є членом його родини, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі немає, проте наяність його реєстрації перешкоджає у відчуженні вказаного нерухомого майна, позивач просить суд ухвалити рішення яким визнати відповідача такими, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. 04.07.2025 ухвалою Приморського районного суду міста Одеси відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та витребувано докази. 29.07.2025 на виконання ухвали суду від 04.07.2025 від КП «ЖКС «Фонтанський» надійшла відповідь, згідно якої відомості та/або інформацію щодо зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку з 22.09.2019 надаються Департаментом надання адміністративних послуг ОМР. КП «ЖКС «Фонтанський» не є розпорядником інформації про реєстрацію місця проживання або зняття з реєстраційного обліку громадян. Також в розпорядженні КП «ЖКС «Фонтанський» відсутні відомості щодо фактичного проживання фізичних осіб без реєстраційного обліку. 21.10.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 10.11.2025 від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення позовних вимог не заперечує, однак самостійно знятись з реєстраційного обліку можливості немає, у зв`язку з перебуванням закордоном. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення частини другої статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. З`ясувавши обставини справи, дослідивши та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних встановлених судом обставин. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, серія та номер: 6-489, виданий 05.03.2024, видавник: Ворсуляк А.М., державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса. Осадчий О.М. є власником 1/2 квартири за вказаною адресою на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50119826 від 10.12.2019 11:45:50, Фомін Олексій Олександрович, Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області, Одеська обл. З 10.11.2023 у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 06.03.2024 та відповіддю ВОМІРМП УПРЕ ДМС в Одеській області від 19.06.2023, наданою на запит суду. В обґрунтування доводів позовних вимог, позивач вказував на те, що відповідач фактично за зареєстрованою адресою не проживає тривалий час, не є членом родини позивача, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі немає. Перешкоди в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинились. Позивач має намір продати зазначену квартиру, проте наявність зареєстрованого в ній відповідача перешкоджає реалізації ним свого права на відчуження належного йому майна. Пунктом 1\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~передбачено "право\~на справедливий\~суд" та право\~позивача бути\~почутим.\~Про обов`язок\~суду забезпечити\~особі,\~яка звернулася\~за судовим\~захистом,\~право "бути\~почутою"\~шляхом належної\~оцінки судом\~доводів та\~аргументів такої\~особи,\~викладених в\~її заяві\~(скарзі),\~з метою\~реалізації основних\~принципів правосуддя,\~зокрема принципу\~змагальності,\~неодноразово і\~послідовно зазначала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.11.2023 у справі №\~2610/7240/2012, від 12.06.2019 у справі №\~487/10128/14-ц, від 06.11.2018 у справі №\~1326/1314/2012. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). За змістом ч. 1 статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №\~490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі №\~760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі №\~333/6160/17, від 18.03.2020 у справі №\~182/6536/13, від 22.12.2021 у справі №\~758/12823/17, від 26.07.2023 у справі № 754/5333/18, від 15.01.2025 у справі №\~761/9063/21. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) (пункт 93 постанови Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №\~761/9063/21). Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відомостей, які б свідчили, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що йому чинилися перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 № 3 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідач не несе, позивач не бажає, щоб відповідач був зареєстрований у цій квартирі, яка належить йому на праві власності та враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю. Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про позбавлення особи права користування житлом, суди мають застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц, від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Таким чином, враховуючи вказані обставини та відсутність належних доказів постійного проживання відповідача у вказаній квартирі, суд не вбачає підстав для висновку щодо непропорційного втручання у володіння відповідачем житловим приміщенням, належним позивачу. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Отже, вимоги позову про зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] у зв`язку з втратою ним права користування житлом, є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки суд є правозастосовчим органом та не може підміняти інший державний орган, приймати замість нього рішення. Подібні висновки наведені у постанові Одеського апеляційного суду від 20.10.2022 у справі №\~491/57/22, залишеній без змін постановою КЦС ВС від 08.02.2023. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial