Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

30.06.2025\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] , Конотопського\~міськрайонного відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану \~Північно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Суми)\~в якому просить виключити відомості про нього як батька з актового запису № 269 від 07.07.2020 року, складеного Конотопським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про народження [PERSON] , [INFO] , скасувати судовий наказ Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2024 року про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання дитини, стягнути з відповідача на його користь безпідставно сплачені аліменти за період січня 2024 року по травень 2025 року в сумі 156879,67 грн. та 100 000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що з 08.01.2021 року по 21.08.2023 року сторони перебували у зареєстровану шлюбі. [INFO] відповідачка народила дитину сина [PERSON] , в актовому записі про народження якої батьком записаний позивач. Від початку народження дитини позивач виконував усі батьківські обов`язки, надавав матеріальне утримання, турбувався про здоров`я, побут і розвиток дитини. Проте під час подружнього життя між сторонами виникали непорозуміння. Подружжя фактично не проживало разом, оскільки позивач перебував на військовій службі в умовах бойових дій. Так, позивачу стало відомо, що відповідач підтримувала близькі стосунки з іншим військовослужбовцем, з яким перебувала в неофіційних стосунках на момент зачаття дитини. Наприкінці 2024 року позивач звернув увагу на зовнішню несхожість дитини з ним. Це стало підставою звернення до медичного закладу з метою проведення молекулярно-генетичної експертизи щодо встановлення батьківства. За результатами ДНК-тесту було підтверджено відсутність батьківства позивача відносно дитини [PERSON] , тому він був змушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді від 09 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, встановлено термін для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення позивачу. 15.07.2025\~року через\~систему «Електронний\~суд» від\~позивача надійшла\~заява на\~виконання вимог\~ухвали Глухівського\~міськрайонного суду\~Сумської області\~від 09.07.2025\~року,\~згідно якої\~позивач надав\~до суду\~квитанції про\~сплату судового\~збору \~у сумі\~1211\~грн.\~за подання до суду позовної заяви немайнового характеру та 2055,94 грн. за подання позовної заяви майнового характеру. Крім того, у заяві позивач уточнив позовні вимоги, а саме: вважати помилковим залучення до участі у справі як відповідача Конотопський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та помилково заявленою вимогу щодо скасування судового наказу. Ухвалою судді\~від 15\~липня 2025\~року прийнято\~позовну заяву\~до розгляду\~та відкрито\~провадження у\~справі за\~правилами загального\~позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 18.07.2025 відповідач [PERSON] через свого представника адвоката Бойчука Д.В. надіслала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що викладене у позові є вигадкою позивача з метою ухилення від обов`язку утримання власної дитини та не підтверджується жодним допустимим доказом. У зв`язку з тим, що позивач після розірвання шлюбу почав ухилятись від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, вона змушена була звернутися до суду із заявою про винесення судового наказу про стягнення аліментів. Факт недобросовісності відповідача щодо набуття вказаних коштів не доведений. Також, поданий позивачем висновок про біологічне батьківство не є належним доказом, оскільки експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок при проведенні експертизи, біологічний матеріал батька і дитини для проведення експертизи відбирався з різницею у вісім днів, що ставить під сумнів вірогідність отриманого результату та об`єктивність проведеного ДНК-тесту. Тому відповідач виявила намір провести по справі судову молекулярну генетичну експертизу. Щодо стягнення відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду, відповідач зазначила, що позивачем суду не надано жодних доказів її заподіяння, тому ця вимога також є необгрунтованою та задоволенню не підлягає. Тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 06 серпня 2025 року призначено по справі судову молекулярно-генетичну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою судді від 13 жовтня 2025 року провадження у справі поновлено, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Конотопський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Бойчук Д.В. у судовому засіданні позовні вимоги\~у частині\~виключення відомостей\~про батька\~з актового\~запису про\~народження дитини\~визнав,у решті позовних вимог просив відмовити. Представник третьої особи - Конотопського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача адвоката Бойчука Д.В., дослідивши матеріали справи\~в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд приходить до наступного. З 08.01.2021 року сторони перебували у зареєстровану шлюбі, який було розірвано рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 21.08.2023 року (а.с. 12). Від даного шлюбу, [INFO] народився [PERSON] , про що 07.07.2020 року Конотопським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) складений відповідний актовий запис про народження № 269; батьками дитини записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ст. 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.\~У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 встановлено, що судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК) - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї дружини, не мають права оспорювати батьківство. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. Відповідно до п. 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за №55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. За приписом пункту 2.16.7 даних Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Згідно висновку про біологічне батьківство № MGU1639 від 21.02.2025, біологічне батьківство [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , виключається (ймовірність батьківства становить 0, 0000000001%) (а.с. 8). Згідно висновку експерта № 103-127-2025, біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] , народженого [PERSON] , виключається (а.с. 73-76). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи те, що відповідач визнала позов в частині виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини та визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку, що пред`явлений позов є обґрунтованим та підлягає в цій частині задоволенню. Щодо заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів (аліментів) на утримання дитини, суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів (аліментів), позивач посилався на те, що у зв`язку з протиправними та недобросовісними діями відповідачки, останньою безпідставно були отримані кошти, а саме аліменти на утримання дитини, батьком якої не є відповідач, тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 1215 ЦК України. Судовим наказом Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 січня 2024 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19.01.2024 (а.с. 9). У довідці Конотопського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 10), зазначено, що [PERSON] сплатив [PERSON] наступні суми аліментів: - у червні 2024 р. 8166,66 грн; - у липні 2024 р. 23197,66 грн; - у серпні 2024 р. 8422,66 грн; - у вересні 2024 р. 15842,22 грн; - у жовтні 2024 р. 12029,32 грн; - у листопаді 2024 р. 15842,22 грн; - у грудні 2024 р. 15842,22 грн; - у січні 2025 р. 22783,69 грн; - у лютому 2025 р. 12235,56 грн; - у березні 2025 р. 8405,32 грн; - у квітні 2025 р. 8301,26 грн; - у травні 2025 р. 5810,88 грн. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції ООН про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 2, 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Аліменти - це кошти для утримання, які закон зобов`язує платити одного з батьків неповнолітньої дитини. Їх можуть перераховувати в добровільному порядку, а можуть - за рішенням суду. Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ч. 2 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (ч. 3ст. 181 СК України). Правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. Отже, з аналізу наведених норм закону вбачається, що необхідною передумовою виникнення права батьків на отримання аліментів на утримання дитини є її проживання з цим із батьків. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. В супереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено, що сплачені ним аліменти витрачались не на утримання дитини. Враховуючи, що дитина не має біологічно встановленого батька, який має обов`язок її утримувати, повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. З іншого боку, позивач знав, що в актовому записі про народження був записаний батьком дитини, виконував щодо неї батьківські обов`язки, не оспорював своє батьківство протягом тривалого часу. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення добровільно сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, відсутності доказів того, що аліментні кошти витрачались на утримання дитини несумлінно, при цьому стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів саме дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих. Стосовно стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно зі\~статтею 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, про яку йдеться у ст. 1167 ЦК, має визначатись відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України. Обов`язок доведення її наявності покладається на особу, що вимагає її відшкодування, в позовній заяві має зазначити які моральні страждання, та в зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Це також випливає із ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України. Слід також враховувати, що відповідно до ч. 81ЦПК доказування не може гуртуватись на припущеннях. Згідно висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20)) тлумачення статті 23\~ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Суд враховує позицію, викладену в постанові ВС від 20.03.2024, справа № 522/8849/19, про те, що у спорах про компенсацію моральної шкоди відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини; сам лише факт скасування рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у дисциплінарній справі не свідчить про заподіяння шкоди адвокату та вимагає встановлення складу правопорушення. Згідно з п. 5 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року №\~4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди: протиправну поведінку заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; вину. Лише наявність усіх чотирьох умов є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Відсутність хоча б однієї з зазначених умов свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог. В Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі. Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання - це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду. З аналізу статті 23\~ЦК України слідує, що при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування шкоди може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою цивільної відповідальності відповідно. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надає жодних підтверджень своїх моральних страждань. Таким чином, суд критично ставиться до зазначених у позовній заяві пояснень, що моральні страждання позивача були викликані глибоким душевним потрясінням через усвідомлення того, що дитина, яку він виховував не є його біологічною. Також, позивачем не доведено той факт, що його моральні збитки перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, та що ці дії були у встановленому законом порядку визнані протиправними. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідачки моральної шкоди задоволенню не підлягає в зв`язку із недоведеністю. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1211, 20 грн. за подання до суду позовної заяви немайнового характеру та 2055,94 грн. за подання позовної заяви майнового характеру, які позивач просив стягнути з відповідача. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. та 5000 грн. витрат понесених за оплату генетичної експертизи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1,2 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене вище, визнання відповідачем позову немайнового характеру до початку розгляду справу по суті , суд вважає, що 50 % сплаченого судового збору за вимогу немайнового характеру підлягають поверненню позивачу із державного бюджету, а інші 50 % підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Витрати за подання позовної заяви майнового характеру стягненню з відповідача не підлягають, оскільки у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Відповідно до ч. 2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із ч. 3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суду не надано. Отже, дані витрати не підлягають стягненню з відповідача у зв`язку з недоведенністю. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (частина третя статті 133 ЦПК України). Частиною шостою статті 139 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Жодних договорів, рахунків та інших доказів на підтвердження розміру понесених витрат за проведення експертиз ДНК позивачем суду не надано, тому витрати на його виготовлення не підлягають стягненню з відповідача в порядку розподілу судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial