Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд встановити факт перебування на його утриманні та вихованні трьох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач з 08 травня 2020 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають одну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Однак, окрім цього, як зазначає позивач, на його вихованні та утриманні перебувають діти його дружини від попередніх відносин - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Так, батько [PERSON] - [PERSON] має інвалідність, тому дружина позивача, тобто відповідач у цій справі, не подавала позовну заяву про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та такий, після укладення шлюбу між позивачем та відповідачем у цій справі, надав добровільну згод на зміну прізвища своєї дитини на « [INFO] », а батько [PERSON] - [PERSON] фактично не займається утриманням та вихованням дитини, має значну заборгованість зі сплати аліментів, відповідач у цій справі неодноразово зверталась до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, однак отримала відмову. Позивач зазначає, що він є фізичною особою-підприємцем та має фактичну можливість надавати матеріальну допомогу своїм падчерці та пасинку, тобто утримувати їх, що він, відповідач та діти проживають за однією адресою, де створено всі умови для проживання та розвитку дітей, які перебувають на його одноособовому утриманні. Встановлення даного факту необхідно позивачу для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей до 18 років. Ухвалою суду від 27.09.2024 року провадження у справі за зазначеним позовом відкрито в порядку загального позовного провадження. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримували у повному обсязі з підстав зазначених у позові, а також позивач зазначав, що він утримує дітей 7 років, останні 3 роки він є ФОП, до цього був помічником депутата, орієнтовно з 2018 року по 2019 рік, з 2022 року по 2023 рік проходив військову службу та приймав участь у бойових діях, що батько [PERSON] аліменти платить з перервами. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що заперечень проти задоволення позову немає та просить задовольнити, що вона перебуває у шлюбі з позивачем із 2020 року, однак проживали вони однією сім`єю з 2017 року, що позивач дійсно особисто утримує дітей, а вона у грудня 2022 року пішла у декретну відпустку, до цього вона працювала та отримувала заробітну плату, що становила 8000 грн. на місяць. Зазначила, що батько [PERSON] платить аліменти нерегулярно та не в повному обсязі, на даний час батьківських прав він не позбавлений, а батько [PERSON] ніякої допомоги не надає, він є інвалідом по життєво, у зв`язку з чим вона не зверталась до нього з позовом про стягнення аліментів. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, але матеріали справи містять надані ним заяви про розгляд справи за його відсутності, в яких він також зазначив, що позовні вимоги визнає, що його дочка дійсно проживає та перебуває на фактичному самостійному утриманні позивача у цій справі, а він має інвалідність, у зв`язку з чим не може утримувати свою дитину. Третя особа [PERSON] та його представник, у судове засіданні не з`явились, але надали до суду письмові заяви, в яких просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу за їх відсутності. Разом з тим, [PERSON] надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що категорично не погоджується із позовними вимогами, що він має теплі відносини зі своїм сином [PERSON] , на утримання якого він сплачує щомісяця аліменти та не має заборгованості по їх сплаті, що рішенням органу опіки та піклування встановлено йому дні для побачень із сином, чим він користується, однак відповідач у цій справі іноді чинить йому у цьому перешкоди. Звертає увагу суду на те, що відповідач вже декілька разів намагалась позбавити його батьківських прав по відношенню до сина, а тепер її чоловік намагається встановити факт утримання його сина, що вказує на введення суду в оману. Разом з тим, просив суд стягнути з позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. Позивач, у свою чергу, надав до суду відзив на позов, у якому заперечив проти тверджень, викладених у відзиві на позов. Представник [INFO] про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання не з`явився, заяв щодо вирішення спору до суду не надав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного. Так, позивач та відповідач з 08 травня 2020 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу позивач та відповідач мають одну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, з позивачем та відповідачем також проживають діти вдповідача від попередніх відносин - дочка [PERSON] , [INFO] , батьком якої є [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] . Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.12.2016 року із [PERSON] на користь позивача у цій справі стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 22 листопада 2016 року і до повноліття дитини. Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 29.09.2021 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] , тобто відповідача у цій справі, до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відмовлено. Згідно посвідчення серії [NUMBER] , виданого виконкомом Сакса ганської районної у місті ради на ім`я позивача та відповідача у цій справі, дійсного до 04 лютого 2027 року, його пред`явник має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. Відповідно до довідки Військової частини [NUMBER] НГУ за вих. №18/3/2-190 від 05.09.2022 року, [PERSON] з 25 квітня 2022 року по 16 травня 2022 року, з 21 червня 2022 року по 01 серпня 2022 року та з 15 серпня 2022 року по 16 серпня 2022 року перебував у службовому відрядженні з метою здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (брав безпосередню участь в операції об`єднаних сил) на строк проведення зазначених заходів. Згідно посвідчення ГУ НГУ серії [NUMBER] , виданого 01 червня 2023 року, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 12 серпня 2024 року позивач є фізичною особою-підприємцем та зареєстрований з 01 вересня 2021 року. Відповідно до акту від 31.07.2024 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають разом зі своєю матір`ю [PERSON] (яка перебуває в декретній відпустці) та вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та мають спільний побут та взаємні права та обов`язки. [PERSON] створено належні умови для проживання дітей, він займається їх вихованням, здійснює догляд та піклується про стан їх здоров`я, забезпечує харчування, одяг, лікування, освіту та дозвілля. Рідних батьків дітей жодного разу з ними не бачили. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поважною Ксенією, загальний розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01 квітня 2024 року складає 15124 грн. 78 коп. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Масник Анастасією, станом на 13 лютого 2025 року у [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 14 та ч. 1 ст. 15 СК України сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно з ч. 1 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. 122 та 125 цього Кодексу. В силу ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. 150, 151 СК України. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини особою, яка не має з нею кровного споріднення (як позивач у цій справі), є доведеність існування обставин, в силу яких обсяг прав матері або біологічного батька дитини обмежується або припиняється. Так, за твердженням позивача, діти його дружини від попередніх відносин проживають разом із ними та знаходяться на його одноособовому утриманні, як і їх спільна з дружиною дитина. Разом з тим, відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Водночас, у ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (ст.ст. 164, 180 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Між тим, визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини. Як зазначалось вище, законодавчо обов`язок щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, які не досягли 18 років, покладено виключно на батьків. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК України). Відповідно до ст. 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю. Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки. Таким чином, у вітчима виникає лише право брати участь у вихованні падчерки та пасинка, які з ним проживають, а обов`язок їх утримувати виникає лише у разі відсутності у нього (неї), зокрема матері та батька, або вони з поважних причин не можуть надавати належного утримання. Верховний Суд у постанові від 14.12.2023 року №160/11228/23, зазначив, що заявник, перебуваючи у шлюбі з громадянкою, яка є матір`ю дітей, має право на участь у вихованні цих дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. Отже, вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, прямо передбачений законом, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу. Разом з тим, якщо ж вітчим самостійно (з власної ініціативи) надає матеріальну допомогу дітям дружини, така його поведінка може свідчити про дотримання загальних засад поведінки у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм Сімейного кодексу України, таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей. Відносини, які виникають між дитиною та особами, у сім`ї яких вона виховується, є подібними до стосунків між рідними батьками та дітьми, але наявність у дитини родичів за походженням при визначенні кола осіб, які мають обов`язки щодо її утримання, відповідно до законодавства підлягає врахуванню. Так, неповнолітня [PERSON] та малолітній [PERSON] мають батьків, які є третіми особами у цій справі та які, не позбавлені батьківських прав щодо своєї дитини, не звільнені від обов`язку надання коштів на утримання дитини, а відтак, відповідно до вищенаведених норм права, зобов`язані утримувати кожен свою дитину, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі з їх матір`ю та чи проживають разом із дитиною або окремо від неї. Батько [PERSON] сплачує на користь відповідача у цій справі аліменти на утримання свого сина, при цьому, обставина щодо наявності у нього заборгованості зі сплати аліментів, на існування якої позивач звертав увагу суду у своєму позові та яка, як було установлено судом, у процесі розгляду цієї справи була погашена, не свідчить про те, що батько дитини не в змозі сплачувати аліменти на її утримання, зокрема з поважних причин, а відтак, матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б вказували на те, що він цілком не виконує свій обов`язок щодо утримання дитини. Разом з тим, позивачем не надано до суду жодного доказу стосовно того, що батько [PERSON] з поважних причин не може надавати своїй дитині належного утримання, відомостей, що він непрацездатний, не отримує доходи тощо, матеріали справи також не містять. Таким чином, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів неможливості [PERSON] та [PERSON] утримувати кожним свою дитину. Доведення факту утримання падчерці та пасинка вітчимом стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Законом не заборонено добровільно утримувати неповнолітніх дітей своєї дружини від попередніх шлюбів, дбати про їх всебічний розвиток, забезпечувати повсякденні побутові потреби, навчання, піклуватися про духовний та фізичний стан, проте таке право не породжує юридичного значення за наслідками встановлення факту, про який просить позивач. Жодних обставин існування перешкод у вирішенні ним питання щодо виховання дітей, лікування чи навчання дітей без встановлення цього факту позивачем суду не зазначено і доказів такого до позову не додано. Позивач звернувся зі своїм позовом саме до матері дітей, з якою створивши сім`ю та зареєструвавши шлюб, проживають спільно з дітьми, факт перебування на утриманні яких він просить встановити та, на котру покладено обов`язок щодо утримання її дітей до їх повноліття, який є рівнозначним обов`язку утримувати кожну дитину її батьком, однак при цьому, позивачем не надано доказів того, що відповідач як подружжя порушує права позивача в цій частині, яке б підлягало судовому захисту. Судом не встановлено наявності між позивачем та відповідачем спору про право щодо встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні позивача, а факт перебування на даний час відповідача у відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку з чим вона не має можливості надавати утримання своїм дітям, не є підставою для задоволення позову. Разом з тим, позивач, звертаючись до суду, просить встановити факт перебування на його утриманні трьох дітей: двох дітей його дружини від попередніх відносин та однієї спільної з дружиною дитини, при цьому вказує, що встановлення цього факту є необхідним з метою реалізації наміру оформлення в установленому законом порядку відстрочки від призву на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Так, зважаючи на вищевикладене, на думку суду, встановлення даного факту направлене не на захист прав дітей, а пов`язане саме із виконанням військового обов`язку, проходженням військової служби та реалізації права на відстрочку від призову на військову службу. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30.01.2003 року №3-рп/2003, від 02.11.2004 року №15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі №754/5841/17. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Таким чином, до суду не було надано доказів того, що у позивача, як у вітчима, виник обов`язок утримувати неповнолітніх дітей його дружини від попередніх відносин, надання ж матеріального утримання її дітям добровільно (навіть в разі доведення такого факту) не означає, що дитина перебуває на утриманні особи в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». При цьому, суд також зауважує, що факт перебування дитини на утриманні власних батьків, не потребує юридичного встановлення, оскільки такий обов`язок закріплено Законодавством. Виходячи з аналізу вищевказаних норм та обставин суд зазначає, що позивач як вітчим та за згодою матері дитини може добровільно брати участь у вихованні чи навіть утриманні дітей своєї дружини, проте це не породжує юридичного обов`язку щодо утримання ним цих дітей. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви суд залишає за позивачем. Разом з тим, суд зазначає, що третя особа у цій справі, а саме [PERSON] у наданому до суду відзиві на позов просив суд стягнути з позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн., на що позивачем, у свою чергу, у відповіді на відзив було викладено заперечення щодо цієї вимоги та щодо співмірності заявленої до відшкодування суми та прохання позивача зменшити таке відшкодування до 1000 грн., що відповідатиме принципам співмірності та розумності. Відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02.09.2020 року у справі №329/766/18. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору. Як убачається з матеріалів справи, правничу допомогу відповідачу надає адвокат Морозов Вадим Юрійович, що підтверджено Договором про надання юридичних послуг від 01.11.2024 року, Ордером на надання правничої допомоги від 01.11.2024 року та Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 23.01.2020 року. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначив, що понесені ним витрати на правничу допомогу складають 20000 грн., що узгоджується із сумою зазначеною в Акті - прийманні-передачі наданих послуг від 15.11.2024 року та квитанцією про сплату коштів від 15.11.2024 року. Так, з огляду на заперечення позивача, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, те, що представник третьої особи безпосередню участь у судових засіданнях не приймав, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд приходить до висновку, що визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн. є неспівмірним з позовними вимогами, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, не відповідає критеріям розумності та реальності, а відтак має бути зменшеним до 3500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved