Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

25 вересня 2025 року до Татарбунарського районного суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, яка подана представником позивача Ткаченко М.М. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №103304437, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 9500,00 грн., а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ними. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало та надало кредит в розмірі 10000,00 грн. В свою чергу відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала. В подальшому 17.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладеного Договір факторингу № 17-01/2022-54, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за Договором № 103304437 від 30.09.2021 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр», відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01-2023 від 10.01.2023 року. Так, ТОВ "Коллект Центр" набуло право грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за кредитним Договором № 103304437 від 30.09.2021 року. У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, станом на день відступлення права вимоги у неї виникла заборгованість за кредитом в загальному розмірі 43180,95 грн, з яких 9500,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), 33180,95 грн-заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 0,00 грн - заборгованість за пенею та/або штрафами, 500,00 грн-заборгованість за комісіями, 0,00 грн - інфляційні збитки, 0,00 грн - нараховані 3% річних. Посилаючись на те, що первісний кредитор виконав свої зобов`язання за кредитом перед відповідачкою у повному обсязі, надавши кредитні кошти, а відповідачка порушує свої зобов`язання за кредитним договором, ТОВ «Коллект Центр», як правонаступник первісного кредитора, просить стягнути зі [PERSON] заборгованість у вказаному розмірі, а також судові витрати у виді сплаченого позивачем при подачі позову до суду судового збору у сумі 2422,040 грн та витрати на надання професійної правничої допомоги у сумі 16000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 вересня 2025 року справу передано головуючій судді Дем`яновій А.О. Судом в порядку ч. 6\~ст. 187 ЦПК України\~направлявся запит до ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідачки у справі [PERSON] . Згідно з відповіддю №5188/22641 від 03.10.2025 року, яка на запит суду надійшла 14 жовтня 2025 року від ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання без повідомлення (виклику) сторін. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача у позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачці судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку за місцем її проживання направлялася ухвала про відкриття провадження, яка повернулася з відміткою пошти «Адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с.101). Згідно з ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.4 ч.8\~ст.128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «Відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18). Крім того, [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи 26 листопада 2025 року повідомлена через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. На підставі частини 11\~статті 128 ЦПК України\~відповідач з опублікуванням оголошення про виклик вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 5\~ст. 279 ЦПК України. Між тим, відповідачка не скористалася своїм правом подати відзив у встановлений судом строк. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст.ст.\~19,\~279 ЦПК України\~вказана справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Положеннями\~ст. 174 ЦПК України\~закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін, з ухваленням заочного рішення, у відповідності до ст.ст.280-282 ЦПК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №103304437 (далі-Договір) (а.с.53-57). Згідно з\~п.1.1\~Договору кредитодавець\~зобов`язався\~на умовах,\~визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній п.1.2 Договору (далі-кредит) а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Згідно п.1.2 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10000 грн. Відповідно до п. 1.3 Договору кредит надається строком на 30 днів з 30.10.2021 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) -30.10.2021 року (п.1.4 Договору). Відповідно до 1.5 Договору Загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за коритсування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 2390,00 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 12390,00 грн. Пунктом 1.5.1 Договору передбачено нарахування комісії за надання кредиту: 500,00 грн, яка розраховується за ставкою 5,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Згідно п.1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 1890,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,63 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п.1.6 Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1 Договору). Пунктом 4.2 Договору визначено, що у разі прострочення Позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, Кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Обов`язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця. Пунктом 2.3 Договру передбачена пролонгація строку кредитування та зазначено, що позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства tengo.ua (далі Сайт Товариства) за посиланням https://tengo.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Згідно з п.п. 6.1, 6.2 Договору цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього Кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер Позичальника, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього Кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Перед підписанням Договору про споживчий кредит позивачкою було заповнено Анкету-заяву на кредит №103304437 від 30.09.2021 року, в якій нею зазначено бажану суму кредиту-10000,00 грн (а.с.20). Заповнюючи Анкету -заяву, [PERSON] погодилася з умовами, які стали основними при укладанні Договору на споживчий кредит, а саме: строк кредиту-30 днів з 30.09.2021, датою повернення кредиту-30.10.2021, сумою повернення 12390,00 грн , а також складовими частинами сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту-500,00 грн, Нараховується одноразово за ставкою 5,00 відсотків від суми кредиту за договором, процентами за користування кредитом-1890,00 грн, нараховуються за ставкою 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за коден день строку користування кредитом. У Анкеті-заяві [PERSON] також зазначила всі необхідні для укладення кредитного договору свої персональні дані. До матеріалів справи позивачем долучено Довідку про ідентифікацію, якою ТОВ "Міолан" підтверджує, що [PERSON] , з якою укладено №103304437 від 30.09.2021, ідентифікована Товариством з обмеженою відповідальністю "Міолан". Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснено за допомогою одноразового ідентифікатора F10944, дата відправки ідентифікатора 30.09.2021, на телефонний номер [NUMBER] (а.с.18). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1статті 627 ЦК України). За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом частини першої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Із прийняттям\~Закону України "Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті\~205,\~207 ЦК України). Аналогічні висновки\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду від\~09\~вересня 2020\~року усправі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. У ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з положень ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію"). Наведене у свою чергу свідчить про належне укладення кредитного договору шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі\~Закону України "Про електронну комерцію", містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір про надання кредиту, підписаний відповідачкою за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто є належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Підписанням Договору відповідачка підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Судом установлено, що відповідно до Договору ТОВ «Мілоан» зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах встановлених договором. Згідно з Договором, клієнт зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Договорі. У разі порушення терміну сплати обов`язкового платежу, сплатити Банку неустойку (пеня, штраф) у розмірі визначеному в Договорі. Долученою до матеріалів позивачем Квитанцією підтверджується, що 30.09.2021 року первісним кредотором ТОВ "Міолан" було здійснено платіж ID операції 1778600921, яким перераховано кошти згідно договору №103304437 у сумі 10000,00 UAH (а.с.10). Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі - надав відповідачці кредит в розмірі 10000,00 грн., що підтверджується зазначеною Квитанцією, а також не заперечується самою відповідачкою. У подальшому, відповідачка всупереч умовам кредитного договору, ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, порушила вищезазначені умови Кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернула в повному обсязі кредит кредитодавцю, а також не виконала в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем за кредитним договором навіть після спливу строку кредитування встановленого умовами кредитного договору. На підставі поданих стороною позивача доказів, встановлені всі обставини на які посилається позивач. Відповідно до ч.1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В\~ст. 530 ЦК України\~вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 612 цього Кодексу\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України\~визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. \~\~Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до ч. 2\~ст. 615 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 599 ЦК України\~визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Згідно\~ст. 1048 ЦК України,\~позикодавець має\~право на\~одержання від\~позичальника процентів\~від суми\~позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюютьсядоговором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21). Процесуальний обов`язок, передбачений ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, відповідачкою не виконано та не надано доказів, які б підтверджували належність виконання нею зобов`язання за кредитним договором або відсутність обов`язку його виконання. Крім того,\~положеннями статті\~204\~ЦК України\~закріплено презумпцію\~правомірності правочину.\~Ця презумпція\~означає,\~що вчинений\~правочин вважається\~правомірним,\~тобто таким,\~що породжує,\~змінює або\~припиняє цивільні\~права й\~обов`язки,\~доки ця\~презумпція не\~буде спростована,\~зокрема,\~на підставірішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №191/5077/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010). Із відомості ТОВ "Міолан" про щоденні нарахування та погашення, наданої позивачем, вбачається, що первісним кредитором у період з 30.09.2021 року по 05.01.2022 року було здійснено нарахування на виконання умов Договору №103304437, а саме: надання кредиту у сумі 10000,00 грн, нарахування комісії за оформлення кредиту у сумі 500,00 грн, а також нараховано проценти згідно п.п.1.5.2., 1.6, 2.3.1.1, 2.3.1.2 Договору, у результаті чого за вказаний період у зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору виникла забогованість у загальній сумі 25130,95 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту-9500,00 грн, заборгованість по процентам-15130,95 грн, заборгованість по комісії-500,00 грн, заборгованість по пені та штрафам-0,0 грн. Зазначена Відомість містить записи про здійснення позичальником платежів за цим Договором протягом періоду з дня надання кредиту до дня відступлення права вимоги за її заборгованістю до наступного кредитора у сумі 500,00 грн (тіло кредиту), 500,00 грн (комісія за пролонгацію)478,00 (проценти по кредиту) (а.с.11-12). Заборгованість по заборгованості [PERSON] за Договором порахована первісним кредитором ТОВ "Мілоан" з урахуванням зазначених платежів, здійснених відповідачкою. 17 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладеного Договір факторингу № 17-01/2022-54 (далі- Договір факторингу 1), відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за Договором № 103304437 від 30.09.2021 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] (43-47). Відповідно до п. 2.1. Договору первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 54396379,29 грн, а фактор зобов`язується, здійснивши фінансування в порядку передбаченому Договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеного між клієнтом і боржниками. Згідно з п.6.1.4 Договору факторрингу 1 право вимоги переходить до Фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання сторонами Акту приймання-передання Реєстру Боржників (Додаток 4), який є підвердженням передачі Фактору права грошової вимоги до Боржників, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. Згідно з актом приймання - передачі Реєстру Боржників до Договору факторингу №17-01/2022-54 віл 17.07.2022 року Клієн передав, а Фактор прийняв Реєстр Боржників у кількості 2560 штук, після чого від Клієнта до Фактора перейшли права вимоги заборгованості віл боржників і Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей (а.с.42). Згідно з Платіжним дорученням №321370005 від 18.01.2022 ТОВ "Вердикт Капітал" здійснив оплату лота згідно Договору факторингу №17-01/2022-54 від 17.01.2022 на розрахунковий рахунок ТОВ "Мілоан" (а.с.41). Згідно з\~Реєстром Боржників\~та Витягом\~з нього\~до Договору\~факторингу №17-01/2022-54\~від 17.01.2022\~року право\~вимоги до\~заборгованості [PERSON] \~за Договором\~кредиту №\~103304437\~перейшло до\~ТОВ "Вердикт\~Капітал"\~у загальній\~сумі 25130,95\~грн,\~з яких:\~сума виданого\~кредиту -\~10000,00\~грн ,\~заборгованість за\~тілом кредиту-9500,00\~грн,\~заборгованість по\~процентах-15130,95 грн , заборгованість по комісії-500,00 грн, заборгованість по пені - 0 грн, заборгованість по штрафам-0 грн (а.с.32,38-40). Отже, з підписанням Договору факторингу №17-01/2022-54 від 17.01.2022 року ТОВ "Вердикт Капітал" отримало після виконання всіх необхідних умов за вказаним Договором факторингу 1, право вимоги по заборгованості до [PERSON] у загальному розмірі 25130,95 грн. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено Договір про відступлення права вимоги № 10-01/2023 (далі-Договір факторингу 2), відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до позичальників (а.с.68-73). Згідно з п. 2.1. Догоовру факторингу 1 за Договором Клієнт - Первісний Кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 54 396 379,29 (п`ятдесят чотири мільйони триста дев`яносто шість тисяч триста сімдесят дев`ять гривень 29 копійок), а Фактор зобов`язується, здійснивши Фінансування в порядку, передбаченому цим Договором, прийняти право грошової вимоги до Боржників, що належить Клієнту, і стає Новим Кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між Клієнтом і Боржниками. Пунктом 5.2 Договору факторингу 2 сторони погодили, що права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток №4). На підтвердження переходу права вимоги до позичальників від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр» позивачем до матеріалів справи додано Акт прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором №10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023 (а.с.76). Відповідно до ст. 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного пронесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. У відповідності зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту ст.ст. 512, 513 ЦК України слідує, що зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. У відповідності до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Із Реєстру боржників до Договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» передало ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до боржника [PERSON] заборгованість у загальній сумі 43180,95 грн, з яких: сума заборгованості за основним зобов`язанням-9500,00 грн, сума заборгованості за нарахованими процентами-33180,95 грн, сума заборгованості за нарахованими комісіями-500,00 грн, відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст.625 ЦК України-0,0 грн, пеня-0,0 грн (а.с.63). Із розрахунку заборгованості, складеного ТОВ "Вердикт Капітал" станом на 10.01.2023 року (день укладення Договору факторингу 2) вбачається, що ТОВ "Вердикт Капітал" за період з 17.01.2022 року по 23.02.2022 року (включно) здійснило донарахування відсотків у сумі 18050,00 грн (а.с.66). При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження правомірності донарахування ТОК "Вердикт Капітал" відсотків за користування кредитом у зазначеній сумі за період перебування у нього права вимоги до [PERSON] . Суд зазначає, що судом не встановлено правових підстав для нарахування процентів фактором ТОВ «Вердикт Капітал», оскільки матеріали справи не містять детального розрахунку, з якого б можливо було б встановити правомірність їх нарахування, а наданий позивачем розрахунок є по своїй суті таблицею із вказанням лише кінцевих сум заборгованостей та дат їх нарахування. Розрахунком заборгованості, складеним ТОВ "Коллект Центр" станом на 04.09.2025 року підтверджується розмір заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками та заборгованості за комісією, аналогічний тому, який надано ТОВ "Вердикт Капітал", при цьому вбачається, що позивачем за період з дня переходу до нього права вимоги за заборгованістю [PERSON] , додаткові нарахування процентів, комісії, пені, штрафу та ін. нарахувань не були здійснені (а.с.67). Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачкою не надано. Зважаючи на те, що доказів на підтвердження погашення відповідачкою заборгованості за тілом кредиту у сумі 9500,00 грн. матеріали справи не містять, вимога про стягнення основної заборгованості у зазначеному розмірі є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо стягнення нарахованих процентів, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно був укладений договір про споживчий кредит. Факт отримання грошових коштів за кредитним договором підтвердженого наявними в матеріалах справи доказами та відповідачкою не спростований, розмір тіла кредиту не оспорюється. При цьому у суду відсутній обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує позивач, оскільки відповідно до приписів ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зокрема, позивач не довів належними та допустимими доказами розмір нарахованих відсотків за кредитом у заявленому розмірі, що є порушенням принципу добросовісності та співмірності. Так, п.п.1.5.2,.1.6, Договору про споживчий кредит сторонами узгодженого розмір процентної ставки за користування кредитом та п.п.2.3.1, 2.3.1.1, 2.3.1.2 Договору передбачено умови пролонгації дії договору, строки пролонгації, а також розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом за період пролонгації. Згідно з Відомістю ТОВ "Мілоан" про щоденні нарахування та погашення, наданою суду позивачем, нарахування всіх платежів за Договором про надання споживчого кредиту №4978897 здійснені із дотриманням вищеперелічених умов кредитного договору (а.с.15). Однак, матеріалами справи не підтверджено підстави нарахування ТОВ "Вердикт Капітал" додаткової суми відсотків за користування кредитом у розмірі 5800,00 грн за період з дня отримання права вимоги за кредитом від ТОВ "Міолан" до дня переходу права вимоги до ТОВ "Коллект Центр", тобто за той період часу, коли право вимоги по заборгованості [PERSON] перебувало у ТОВ "Вердикт Капітал". Доказів на підтвердження правомірності додаткового нарахування зазначеної суми відсотків у розмірі 5800,00 грн позивачем суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення зі [PERSON] заборгованості з нарахованими процентами у сумі 33180,95 грн. Щодо стягнення з відповідачки на користь позивача комісії, то суд приходить до наступного. Умовами Договору про споживчий кредит №103304437 від 30.09.2021 року (п.3 Паспорту споживчого кредиту) (а.с.19) передбачено також сплату позичальником Комісії, пов`язаної з наданням Кредиту (надалі "Комісія") у сумі 500,00 грн, яка нараховується за ставкою 5,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Також Договором передбачено сплату комісії за управління кредитом та обслуговування кредиту для продовження строку кредитування на пільгових умовах відповідно до п.2.3.1.1 Договору. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2,3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно із ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (з 10.06.2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року в справі № 496/3134/19. Водночас, згідно ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3\~ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк не уповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України споживче кредитування». Відповідно до частини п`ятої статті 12\~Закону України\~"Про\~споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України\~"Про\~споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частіш першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду постанові від 21 жовтня 2020 року у справі N194/1387/19 (провадження N 61-7416св20). Отже, пред`явлені позивачем вимоги щодо сплати відповідачкою комісії за користування кредитом є нікчемні і не підлягають задоволенню. За наведених\~обставин,\~вимоги позивача\~про стягнення\~простроченої заборгованості\~посплаті за комісією в сумі 500,00 грн не підлягають задоволенню. З урахуванням досліджених обставин справи, зокрема щодо неналежного виконання відповідачкою умов договору, суд вважає вимоги позивача належним чином обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст.\~12, ч. 2 ст.\~13 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 2 ст.\~83, ч. 1 ст.\~84 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1\~ст. 81 ЦПК України). Відповідачка та її представник з клопотанням про витребування відповідних доказів до суду не зверталися та не скористалися своїм правом надання відзиву на позовну заяву у разі незгоди з її вимогами. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Велика Палата\~Верховного Суду\~неодноразово наголошувала\~на необхідності\~застосування передбачених\~процесуальним законом\~стандартів доказування\~та зазначала,\~що принцип\~змагальності забезпечує\~повноту дослідження\~обставин справи.\~Зокрема,\~цей принцип\~передбачає покладення\~тягаря доказування\~на сторони.\~Водночас цей\~принцип не\~створює для\~суду обов`язку\~вважати доведеною\~та встановленою\~обставину,\~про яку\~стверджує сторона.\~Такуобставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, враховуючи те, що відповідачкою не було належним чином виконано умови вищезазначеного кредитного договору, а також ним не було спростовано вищезазначених обставин, на які позивач посилається як на підставу позову, у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачки суми заборгованості за тілом кредиту відповідно до умов укладеного договору та процентів за користування кредитом, при цьому відмовивши у задоволенні вимог позивача в частині стягнення комісії. Визначаючи розмір понесених судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів\~справи вбачається,\~що вказана\~позовна заява\~подана через\~систему«Електронний суд», та відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачено із застосуванням понижуючого коефіцієнту відповідного розміру ставки судового збору - 0,8, що становить 2422,40 грн. Беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову на загальну суму 42680,95 грн 00 коп, що становить 98,84% від пред`явленої позивачем суми стягнення (431803,95 грн), то зі\~\~ [PERSON] на користь позивача за розгляд справи підлягає стягненню судовий збір в сумі 2394 грн 30 коп, виходячи з розрахунку: 2422,40 х 98,84%/100). Також, представник позивача просить стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 16000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано Договір №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 року, укладеного між ТОВ "Коллект Центр" та Адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс" (а.с.25-27), Заявку на надання юридичної допомоги №992 від 01.08.2025 року (а.с.23), Витяг з Акту №13 про надання юридичної допомоги від 31.08.2025 року (а.с.22), яким підтверджується розмір наданої правничої допомоги у відповідності до Зявки на надання юридичної допомоги щодо примусового стягнення заборгованості [PERSON] у сумі 16000,00 грн, Прайс-лист АО "Лігал Ассістанс"(а.с.22). Відповідно до положень договору №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, укладеного між ТОВ "Коллект Центр" та АО "Лігал Ассістанс", клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Розділом 4 договору передбачений порядок здійснення розрахунків, зокрема, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками договору. Відповідно до Заявки на надання юридичної допомоги № 992 від 01.08.2025 року, сторони погодили надання наступних правових послуг Адвокатським об`єднанням Товариству по супроводу примусового стягнення заборгованості зі [PERSON] надання усної консультації з вивченням документів - 4000,00 грн, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 12000,00 грн. Згідно витягу з Акту № 13 про надання юридичної допомоги від 30.08.2025 року, сторони погодили надання наступних правових послуг Адвокатським об`єднанням Товариству у відповідності до заявок на надання юридичної допомоги за наступним списком: надання усної консультації з вивченням документів - 4000,00 грн, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 12000,00 грн. Отже, адвокатом надано суду докази щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Таким чином, суд під час вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оцінивши обґрунтованість пред`явлених вимог, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення цієї вимоги з огляду на наступне. Згідно п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт (постанова Верховного Суду від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22). Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Враховуючи на відсутність клопотання відповідачки щодо зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, суд,

Outcome: partial