Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи її тим, що відповідачкою у відношенні нього вчинені злочинні дії по заволодінню грошовими коштами. Зокрема наголошував, що він домовився із [PERSON] про оформлення договору купівлі-продажу квартири, яка належала останній на праві власності за договором дарування. При цьому сторони визначили, що [PERSON] буде виплачувати [PERSON] вартість квартири частинами, після чого відбудеться оформлення договору у нотаріуса. Однак, після внесення останнього платежу відповідачка відмовила позивачу в оформлені договору купівлі-продажу та не повернула отримані нею від [PERSON] в рахунок вартості квартири грошові кошти. У зв`язку із зазначеним позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення передбаченого ст.190 КПК України, яку було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.09.2014 року. Однак до моменту звернення із зазначеним позовом результатів розгляду цієї заяви не має. Враховуючи наведене [PERSON] був змушений звернутись до суду в порядку цивільного судочинства для відшкодування спричиненої йому в рамках кримінального правопорушення матеріальної шкоди у розмірі 6900 доларів США. Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.05.2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.09.2023 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання на 09 годину 30 хвилин 19.10.2023 року, яке неодноразово відкладено. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2024 року справу розподілено судді Перекопському М.М. Ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.03.2024 року цивільну справу передано до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області. Ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду від 03.04.2024 року витребувано із Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу №185/6701/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.03.2024 року у цивільній справі №185/6701/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2025 року підготовчі дії у справі закінчено та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження в приміщенні Дніпровського апеляційного суду без повідомлення учасників справи. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.05.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.03.2024 року про передачу справи за підсудністю залишено без змін. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.03.2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та додані до неї матеріали передано до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27.06.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29.07.2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів повернуто позивачеві. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16.08.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29.07.2024 року у справі № 185/6701/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23.09.2024 року закінчено проведення підготовчих дій, пов`язаних із призначенням справи до апеляційного розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.10.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29.07.2024 року скасовано і направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Дніпра від 09.05.2025 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів передано за територіальною підсудністю на розгляд до Старосамбірського районного суду Львівської області. 04.06.2025 року справа надійшла до Старосамбірського районного суду Львівської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025 року справу розподілено судді Пошиваку Ю.П. Ухвалою судді від 06.06.2025 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 10 годину 00 хвилин 27.06.2025 року. Ухвалою суду від 27.06.2025 року підготовче засідання відкладено на 09 годину 30 хвилин 21.07.2025 року. Ухвалою суду від 21.07.2025 року відмовлено позивачу [PERSON] у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та повернуто таку заяву без розгляду. Підготове засідання відкладено на 10 годину 30 хвилин 02.09.2025 року. 29.07.2025 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просить стягнути в його користь з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 6900 доларів США, інфляційні втрати у розмірі 12967 доларів США за період з 27.08.2010 року по 26.07.2025 року та 3 % річних у розмірі 3705 доларів США за період з 27.08.2010 року по 26.07.2025 року. Ухвалою суду від 02.09.2025 року прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Підготовче засідання відкладено на 10 годину 00 хвилин 30.09.2025 року. Ухвалою суду від 30.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 годину 30 хвилин 29.10.2025 року. Ухвалою суду від 29.10.2025 року судове засідання відкладено на 09 годину 30 хвилин 01.12.2025 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В заяві про збільшення позовних вимог просив розгляд справи провести без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позовну заяву не надала, заяву про розгляд справи у її відсутності не надіслала, повідомлення про причини неявки суду також не надала. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч.2\~ст.247 ЦПК України. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ Дослідивши письмові докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] передав відповідачці [PERSON] 6900,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 20.04.2011 року, в якій зазначено, що вказані гроші є завдатком до продажу квартири [ADDRESS] . Так, 27.08.2010 позивач передав відповідачці 400 доларів США, згідно розписки; 26.09.2010 року позивач передав відповідачці 300 доларів США, згідно розписки; 09.10.2010 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 19.10.2010 року позивач передав відповідачці 300 доларів США, згідно розписки; 23.10.2010 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 25.10.2010 року позивач передав відповідачці 500 доларів США, згідно розписки; 01.11.2010 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 10.11.2010 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 19.11.2010 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 05.12.2010 року позивач передав відповідачці 200 доларів США, згідно розписки; 12.02.2011 року позивач передав відповідачці 300 доларів США, згідно розписки; 16.02.2011 року позивач передав відповідачці 400 доларів США, згідно розписки; 23.02.2011 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 11.03.2011 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 14.03.2011 року позивач передав відповідачці 100 доларів США, згідно розписки; 21.03.2011 року позивач передав відповідачці 300 доларів США, згідно розписки; 20.04.2011 року позивач передав відповідачці 2500 доларів США, згідно розписки; Відповідач не здійснила відчуження квартири [ADDRESS] та не повернула кошти позивачу. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.\~ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1\~ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом вбачається, що з метою підтвердити наміри про купівлю для позивача квартири, відповідачка отримала від позивача грошові кошти в сумі 6900,00 доларів США. При фактичному одержанi вказаних грошових коштів позичальником були надані розписки. Відсутність між сторонами правовідносин за договором позики не свідчить про відсутність у позивача права на повернення наданих відповідачці грошових коштів. Відповідачці було відомо за що вона отримувала гроші, та й в розписках чітко про це нею було зазначено. Протягом 2010 - 2011 років було написано 17 розписок, згідно яких відповідачка отримувала грошові кошти за продаж квартири [ADDRESS] , яка повинна була відбутися. Незважаючи на зазначені договірні зобов`язання, відповідачка отримані кошти не повернула та не відчужила на користь позивача квартиру [ADDRESS] , а отже, протягом 2010 та 2011 років відповідачка безпідставно користувалася чужими грошовими коштами. В матеріалах справи міститься Витяг з ЄРДР за заявою [PERSON] про заволодіння його грошовими коштами в сумі 6900,00 доларів США. Таким чином, відповідачка набула та зберігає (користується) грошовими коштами на підставі угоди, яка не відбулася та згодом відпала. А отже позивач просить стягнути з відповідачки кошти, які згідно розписок були передані відповідачці (ст. 1212 ЦК України). Відповідно до\~ст. 6 ЦК України\~сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими. Тлумачення змісту документа про отримання коштів свідчить про вчинення між сторонами непонайменованого договору щодо питання придбання квартири. Якщо сторона, яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч. 3\~ст. 1212 ЦК України. КЦС ВС в Постанові від 09.11.2022 року у справі № 754/13893/19 (провадження № 61-737св22) зазначив, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності (п. 6\~ст. 3 ЦК України). Судом встановлено, що дії відповідачки, яка отримала від позивача кошти для вирішення питання по продажу квартири, погодилася її продати, проте свого обов`язку не виконала і відмовляється повернути отримані кошти після відмови від договору, зробленої кредитором, суперечать її попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку продати квартиру) і є недобросовісною. За таких обставин, з урахуванням того, що позивач не відмовився від договору, а відповідачка квартиру не передала, у відповідачки існує обов`язок повернути отримані грошові кошти, на підставі ч. 3 ст. 6, п. 3 ч. 3 ст.1212 ЦК України. Згідно п. п. 2 п.1\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних права та обов`язків зокрема є договір або інші правочини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1\~ст. 15 ЦК України, ч. 1\~ст. 16 ЦК України). Тлумачення як\~ст. 3 ЦК України\~загалом, так і п. 6\~ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20). Добросовісність (п. 6\~ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення\~ст. 6 ЦК України\~свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд. У\~ст. 629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4\~ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». У п. 3 ч.3\~ст. 1212 ЦК України\~передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п.3 ч. 3\~ст. 1212 ЦК України\~(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2020 у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20). При тлумаченні змісту (розписок) які надавалися відповідачкою позивачу з 2010-2011 років, зокрема значень слів та понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів, порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину (розписок) дозволяють зробити висновок про те, що між сторонами вчинено непонайменований договір щодо питання купівлі квартири [ADDRESS] (залучення коштів позивача, передача відповідачкою квартири на користь позивача). Позивач, який вчинив виконання, а саме надав грошові кошти відповідачці, проте не отримав зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) відмовляється від договору щодо придбання квартири, а отже він може вимагати від відповідачки, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п.3 ч. 3\~ст. 1212 ЦК України. Отже, відповідачка отримала від позивача 6900 доларів США для вирішення питання придбання квартири за адресою [ADDRESS] на користь позивача, проте свій обов`язок не виконала і відмовляється повернути отримані кошти після відмови від договору, суперечать її попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку передати квартиру) і є недобросовісними. При цьому відповідачка не надала доказів про те, що мала намір вчинити відповідну дію з купівлі - продажу квартири, зокрема довіреність на право продажу або купівлю квартири іншої особи. За таких обставин, з урахуванням того, що позивач відмовляється від договору, а відповідачка квартиру не передала, у відповідачки існує обов`язок по поверненню отриманих грошових коштів у розмірі 6900 доларів США, із застосуванням ч. 3 ст.\~6, п. 3 ч. 3 ст.\~1212 ЦК України, адже зміст розписок свідчать про наявність між сторонами договірних відносин щодо купівлі-продажу в майбутньому квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, з огляду на висновок ВП ВС (Постанова ВП ВС від 11.09.2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81 цс 24), якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення. Крім того, згідно ч. 2\~ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Так, за\~статтею 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми\~статті 1212 ЦК України\~на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Отже, передбачений частиною другою\~статті 625 ЦК України\~обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачкою грошових коштів позивача. А відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення 6900 доларів США та 3 % річних в розмірі 3105 доларів США підлягають задоволенню. Водночас, що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то відповідно до правової позиції висловленої у постанові КЦС ВС у справі №130/2604/18 від 03.03.2021 року статтею 99 Конституції України\~передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга\~статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі\~статтею 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову. Позивач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи, оскільки є особою з інвалідністю 2-ої групи, що підтверджується пенсійним посвідченням. Оскільки позивач [PERSON] при поданні даного позову звільнений від сплати судового збору, суд, з урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України, дійшов висновку про необхідність стягнення судового збору з відповідачки в дохід Держави у розмірі 4490,16 гривень (1 відсоток від суми заборгованості, що стягнується з урахуванням курсу НБУ на день ухвалення рішення). На підставі викладеного,

Outcome: partial