Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

В червні 2025 року позивачка звернулась до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовної заяви вказує, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частки квартири [ADDRESS] . Позивач, як донька померлого, у встановлений строк звернулася до Обухівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім позивача спадкоємцем першої черги є її рідний брат - [PERSON] . Постановою державного нотаріуса від 08.05.2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав проживання спадкодавця на території російської федерації та у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру, який перебуває у відповідача та не був ним наданий. Також зазначено, що спадкодавець на момент смерті проживав у м. Чехов Московської області та набув громадянство російської федерації. Оскільки спадкове майно є нерухомістю, розташованою на території України та підлягає державній реєстрації, спадкування має здійснюватися за законодавством України. Неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а також відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину зумовили необхідність звернення позивача до суду за захистом порушеного права. Тому просить суд, визнати за [PERSON] , в порядку спадкування право власності на 1/8 частки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] . Ухвалою суду від 16.06.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.07.2025 року витребувано в Обухівській державній нотаріальній конторі належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведену після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 07.08.2025 року на виконання вищевказаної ухвали суду завідувачем Обухівської ДНК надано належним чином завірену копію спадкової справи №287/2020, заведену після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Протокольною ухвалою суду від 11.09.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, заяв,клопотань чи заперечень суду не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Обухівської державної нотаріальної контори, а також вирішити справу на підставі наявних у справі матеріалів. Суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, за наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи фіксацію судового засідання. За правилами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи суд дійшов наступних висновків. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] видане 95000062 Чеховським відділом РАГС Головного управління РАГС Московської області 07.10.2020 року, місце смерті російська федерація Московська область місто Чехов. На підставі заяви позивача після померлого [PERSON] державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори Київської області відкрита спадкова справа № 287/2020, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Під час звернення спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до довідки про коло спадкоємців крім позивача спадкоємцем І черги є рідний брат позивача - [PERSON] . Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану. У разі неможливості пред`явлення спадкоємцями свідоцтва про смерть спадкодавця або відсутності інформації в реєстрі нотаріус повинен витребувати від органу державної реєстрації актів цивільного стану копію актового запису про смерть спадкодавця або повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Якщо смерть громадянина була зареєстрована на території іншої держави, нотаріусу подається відповідний документ, виданий компетентними органами іноземної держави, який є дійсним на території України за умови його легалізації, якщо інше не передбачено законом, міжнародними договорами України. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер на території російської федерації. Постановою № 342/02-14 від 08.05.2023 року державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори було відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії. Відмовляючи позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/8 частки квартири державний нотаріус, послався на постанову Кабінету Міністрів України № 164 від 28.02.2022 року «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», згідно якої незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов?язаної з державою-агресором - зупиняються та у разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Зважаючи, що померлий [PERSON] на момент смерті був зареєстрований та проживав в російській федерації в [ADDRESS] , державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, однією з підстав відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом зазначено, що для оформлення спадкових прав на частку квартири позивачем не надано документів, які підтверджують право власності на квартиру спадкодавця, а саме оригінал свідоцтва про право на спадщину виданого 09.07.2004 року за № 2427, який знаходиться у відповідача [PERSON] і який відмовився надати правовстановлюючий для оформлення спадкових прав. 1 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Закон передбачає: зупинення дії у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України 22 січня 1993 року; Протоколу 1997 року до Конвенції, вчиненого від імені України 28 березня 1997 року. вихід з Конвенції 1993 року та Протоколу 1997 року. На підставі цього Закону Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР. Дія Конвенції від 22.01.1993 року та Протоколу від 28.03.1997 року зупинена з 27.12.2022 року. Згідно з п.1.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 ( в редакції, яка діяла на час смерті спадкодавця [PERSON] ) місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо спадкодавець, якому майно належало на території України, мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається на підставі Закону України « Про міжнародне приватне право» Стаття 71 ЗУ « Про міжнародне приватне право» в редакції, яка діяла на день смерті спадкодавця [PERSON] передбачала, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, яке підлягає державній реєстрації в України,- правом України. Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також визначає, що: «При вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з`ясовувати чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору». Враховуючи ту обставину, що між Україною та рф відсутні будь-які договори про правову допомогу, тому отримати в установленому порядку актовий запис про смерть спадкодавця [PERSON] чи оригінал свідоцтва про його смерть неможливо, правовідносини, що склалися регламентуються Законом України «Про міжнародне приватне право», Цивільним Кодексом України. У статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. Спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита у відповідності до статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право", оскільки до складу спадкового майна входить нерухоме майно 1/4 частки квартири [ADDRESS] . У матеріалах спадкової справи також міститься заява про прийняття спадщини брата позивачки та сина спадкодавця - [PERSON] . Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 164, встановлено, що в умовах воєнного стану та протягом одного місяця з дня його припинення або скасування нотаріальної дії вчиняються з урахуванням таких особливостей (заборон): 1) Незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією». У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Зазначені обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, та не поширюються на звернення юридичних осіб, визначених абзацами шостим дев`ятим підпункту 1 пункту 1 зазначеної постанови КМУ, та на нотаріальні дії щодо: засвідчення справжності підпису на заяві про вихід з громадянства російської федерації, видачі свідоцтва про право на спадщину, посвідчення заповіту військовополоненого. Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією» до осіб, пов`язаних з державною агресором віднесені громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах. Позивач є громадянкою України та народилась в місті Обухів Київської області, що підтверджується її паспортом, ніколи не була громадянкою російської федерації і не проживала на території рф, а отже не є особою пов`язаною з державою агресором, в розумінні постанови КМУ від 3 березня 2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією». Позивачка, як громадянка України, як особа, яка не пов`язана з державою агресором, звернулась за видачею свідоцтва про право на спадщину, тому до неї не можуть бути застосовані обмеження встановлені Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 164. Позивачка та її брат (відповідач) є спадкоємцями першої черги на отримання спадщини померлого [PERSON] в розумінні статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право", якою визначено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. Матеріли спадкової справи померлого [PERSON] підтверджують ту обставину, що жодна особа, яка проживає на території рф чи іншої держави не зверталась із заявою про прийняття спадщини за місцем знаходження нерухомого майна, що належало спадкодавцю в Україні. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташоване на території України. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №398/1796/20, постанова від 13 березня 2023 року. Отже, враховуючи вказаний правовий висновок слід дійти до висновку про те, що єдиними спадкоємцями на отримання спадщини померлого [PERSON] є його син донька. Свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] видане 95000062 Чеховським відділом РАГС Головного управління РАГС московської області 07.10.2020 року, тобто до повномасштабного вторгнення рф на територію України. На час відкриття спадщини мало юридичну силу офіційного документу на території України, а також була можливість отримання оригіналу цього свідоцтва або актового запису про смерть спадкодавця. З часу виходу України з цієї Конвенції можливість отримання в компетентних органах рф актовий запис про його смерть, який би вважався легалізованим на території України і був прийнятий нотаріусом припинена. Однак ця обставина не може бути законною підставою для позбавлення позивача права на отримання у спадщину 1/8 частки спірної квартири, що належала при житті спадкодавцю [PERSON] . Відповідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» у редакції від 23.12.2022 року, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Після виходу з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР на законодавчому рівні не приймалися інші закони та нормативні акти щодо можливості офіційного отримання та підтвердження факту смерті особи, яка померла на території рф. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Поняття правової визначеності як одного із елементів верховенства права неодноразово досліджувалось у рішеннях Конституційного суду України. Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст. 13 Конвенції кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Відповідач заперечень до суду не подав. Обмеження, що встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією» не поширюються на звернення юридичних осіб, визначених абзацами шостим дев`ятим підпункту 1 пункту 1 зазначеної постанови КМУ, та на нотаріальні дії щодо: видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи вище викладене, а також те, що оскільки позивач є спадкоємцем на отримання спадщини померлого батька [PERSON] , в установлений законом строк прийняла спадщину, але позбавлена можливості її отримати з незалежних від неї причин, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved