Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

І.Стислий зміст позовних вимог. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] покликаючись на те, що 15.11.2001р. між нею (позивачкою) та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Дидятицькою сільською радою Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №5. У неї з відповідачем є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Зазначає, що сімейне життя з відповідачем [PERSON] не склалося. Стверджує, що більше 8 років вони (сторони) не підтримують подружніх відносин, у них немає спільних інтересів та вони стали чужими однин одному. Вказує, що відповідач не цікавиться ні сімейними справами, ні дітьми. Коли вони проживали разом, то часто сварилися, причому такі сварки відбувалися на очах їхніх дітей та негативно впливали на їхнє виховання. Відповідач зовсім не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не шукав роботи та звик жити за її рахунок. На неодноразові прохання позивачки змінити свою поведінку й ставлення до сім`ї відповідач не реагував, у зв`язку з чим позивачка була змушена піти від нього. Вважає, що їхній шлюб існує формально, сім`я розпалася остаточно, а примирення між ними неможливе. Залишатися й надалі у такому шлюбі позивачка [PERSON] не має наміру. Зазначає, що після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище « [PERSON] ». З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу, укладеного між нею (позивачкою) та відповідачем [PERSON] , зареєстрованого 15.11.2001р. Дидятицькою сільською радою Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №5. ІІ. Позиція учасників справи. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак в прохальній частині позову міститься вимога про розгляд справи у її відсутності, при цьому вказує, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по вказаній справі. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи, останнього повідомляли про дату, час і місце розгляду справи, шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за адресою місця його проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку ( [ADDRESS] ). Відповідно до положень п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. На підставі статей 128, 131 ЦПК України, суд приходить до висновку, що відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 24.10.2025р. відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 28.11.2025р. у даній цивільній справі постановлено провести заочний розгляд справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач [PERSON] належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, а також враховуючи те, що позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги [PERSON] , судом встановлені наступні обставини. Сторони з 15 листопада 2001р. перебувають у шлюбі, який зареєстрований Дидятицькою сільською радою Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №5. У сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Між сторонами склались неприязні відносини через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя та сім`ю. Окрім цього, встановлено, що сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються протягом тривалого періоду часу, спільного господарства не ведуть, їх шлюб існує формально, позивачка [PERSON] на розірванні шлюбу наполягає. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.11.2001р.; копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого 18.02.2009р. Дидятицькою сільською радою Мостиського району; копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого повторно Мостиським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів); копією паспорта позивачки; іншими матеріалами справи. V. Застосовані судом норми права. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Статтею 109 СК України визначено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відповідності до положень ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. VI. Висновки суду. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Підсумовуючи, суд вважає, що позов обґрунтований, шлюб між сторонами існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивачка [PERSON] не виявила бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їхніх дітей, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Вимоги про відновлення свого дошлюбного прізвища позивачка [PERSON] не заявляла, а ствердила, що надалі бажає іменуватись прізвищем « [PERSON] ». VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. З матеріалів справи вбачається, що за подання позову позивачка [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується поданою позивачкою квитанцією від 27.08.2025р. Оскільки позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволено в повному обсязі, то у відповідності до вимог ч.1\~ст.141 ЦПК України, як вважає суд, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягнути сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved