Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

23 травня 2025 року до Шевченківського районного суду міста Полтави надіцшла позовна заява Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 127 285,25 грн.. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 25 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. 25 серпня 2022 року шляхом підписання оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500705642 Відповідач запропонував Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в Акціонерному товаристві «Альфа-Банк», що укладений між ним та Банком. 25 серпня 2022 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500705642 Банк прийняв пропозицію Відповідача на укладення Угоди про надання споживчого кредиту № 500705642 від 25 серпня 2022 року. У Додатку № 1 до Угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 6, частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правилами абзацу 2 частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно із статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Верховний Суд у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 дійшов висновку, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, що закріплено положеннями статті 205, статті 207 Цивільного кодексу України. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Документи були підписані Позичальником аналогом електронного цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора «3847» шляхом направлення 25 серпня 2022 року на номер 380931536117, що підтверджується довідкою про ідентифікацію, яка додається до матеріалів справи. Таким чином, 25 серпня 2022 року між Банком та Відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено кредитний договір, що підтверджується офертою на укладання угоди про надання кредиту № 500705642, акцептом пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 500705642, додатком № 1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», паспортом споживчого кредиту з наступними основними умовами: - тип кредиту «Кредит готівкою»; - сума кредиту 75 976,02 гривні; - процентна ставка 27,00 відсотків річних, тип ставки фіксована; - строк кредиту 60 місяців; - дата повернення кредиту 25 серпня 2027 року; - порядок повернення кредиту графік платежів: до 25 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту; - розмір мінімального щомісячного платежу 2 319,96 гривень, загальна кількість платежів 60; - для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок № [NUMBER] , відкритий у Банку. Підписанням аналогом електронного цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора Позичальник підтвердив, що він ознайомлений зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; інформацією про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, надану виходячи із обраних умов кредитування; а також, що він отримав всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати, в тому числі в разі невиконання зобов`язань за договором. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 1, 2 статті 1054 Цивільного кодексу України). Банк виконав взяті на себе зобов`язання, надавши позичальнику кредит відповідно до узгоджених умов. Днем надання кредиту вважається день списання кредитних коштів з позичкового рахунку Банку з метою їх подальшого зарахування на рахунки, реквізити яких визначені Угодою (пункт 2.12 Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, який оприлюднено банком та є загальнодоступним за посиланням: https://sensebank.ua/tarifi-ta-umovi). Позичальник кредит отримав, що підтверджується меморіальним ордером № 1279640799 від 25 серпня 2022 року, виписками по рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] . Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Згідно з пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, яке затверджено постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 15 січня 2025 року у справі № 753/16762/15-ц. Проте позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, припинивши здійснювати платежі в рахунок повернення кредиту та сплачувати проценти за користування ним. Загальна заборгованість згідно з угодою № 500705642 від 25 серпня 2022 року становить 127 285,25 гривень (сто двадцять сім тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень 25 копійок), з яких: - за кредитом: 75 976,02 гривні (сімдесят п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят шість гривень 02 копійки); - по відсотках: 51 309,23 гривні (п`ятдесят одна тисяча триста дев`ять гривень 23 копійки). Згідно із статтями 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Банк має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов`язань Позичальника за Договором, в тому числі Угодою, у випадку прострочення більше ніж на один місяць терміну сплати обов`язкового платежу за Кредитом, а також у випадках вчинення Позичальником інших істотних порушень умов Договору (розділ 5 «Банк має право» Додатку № 5 «Кредити фізичних осіб» до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб). У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року в справі № 210/1504/13-ц, від 3 грудня 2020 року в справі № 569/16767/16-ц, від 7 грудня 2022 року в справі № 953/1904/20, від 22 лютого 2023 року у справі № 159/3607/15-ц. Банк направив позичальнику вимогу про усунення порушень та погашення заборгованості в розмірі простроченого боргу. Відповіді на зазначену вимогу не надходило, порушення умов угоди позичальником не усунуті. Ухвалою судді від 30.06.2025 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд зазначає, що у справі йдеться про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним у формі споживчого кредиту типу «Кредит готівкою». Дослідивши надані суду докази, суд встановив, що позивач належним чином підтвердив факт укладення кредитного договору з відповідачем, надання кредитних коштів та виникнення заборгованості. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, доказів погашення заборгованості або обставин, які б унеможливлювали стягнення заборгованості, не представив. Щодо заборгованості за основним боргом (тілом кредиту). Суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за основним боргом у розмірі 75 976,02 гривні є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором. Невиконання цього обов`язку є підставою для звернення кредитора до суду з вимогою про примусове стягнення заборгованості. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером та виписками по рахунках. Натомість відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за його користування не виконав. Законодавство України не передбачає пільг щодо погашення основного боргу (тіла кредиту) за кредитною заборгованістю, навіть для категорій осіб, які мають особливий правовий статус, зокрема військовослужбовців. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом (основного боргу) у розмірі 75 976,02 гривні підлягає задоволенню. Щодо заборгованості по процентах за користування кредитом, суд зазначає, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по відсотках у розмірі 51 309,23 гривні. Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, суд зауважує, що спірні правовідносини виникли та існують в умовах дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та продовженого відповідними указами Президента України. Верховна Рада України 15 березня 2022 року прийняла Закон України № 2136-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо соціальної підтримки громадян України у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, здійсненням заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, запобігання гуманітарній катастрофі та забезпечення прав, свобод і законних інтересів громадян, які перебувають на тимчасово окупованих територіях України та на територіях, де ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (набрав чинності 3 квітня 2022 року). Цим Законом, зокрема, доповнено Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пунктом 15 статті 14, відповідно до якого військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не нараховуються штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом на споживчі цілі у банках або інших фінансових установах за кредитами (позиками), договори щодо яких укладені до початку дії особливого періоду, за період з дати набуття особою статусу військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, до дня його звільнення з військової служби. Ця пільга стосується лише відсотків за кредитом і штрафних санкцій і не поширюється на кредити для купівлі житла чи автомобіля. Суд встановив з наданого позивачем посвідчення учасника бойових дій, що відповідач [PERSON] має статус учасника бойових дій та проходив військову службу. З огляду на зазначене, відповідач користується пільгами, передбаченими пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якими на нього не можуть бути нараховані проценти за користування кредитом за період з дати набуття особою статусу військовослужбовця, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, до дня його звільнення з військової служби. Кредитний договір між сторонами було укладено 25 серпня 2022 року, тобто до набуття відповідачем статусу учасника бойових дій. Предметом договору є «Кредит готівкою», тобто кредит на споживчі цілі, який підпадає під дію пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до зазначеної норми закону відповідачу як військовослужбовцю, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не нараховуються проценти за користування кредитом на споживчі цілі за період з дати набуття особою відповідного статусу до дня звільнення з військової служби. Позивач не надав суду доказів того, що відповідач звільнений з військової служби, а також не надав розрахунку заборгованості по відсотках з урахуванням пільгового періоду, передбаченого законом. За таких обставин суд вважає, що позовна вимога про стягнення заборгованості по відсотках у розмірі 51 309,23 гривні не підлягає задоволенню, оскільки нарахування процентів за кредитом на користь позивача за період проходження відповідачем військової служби суперечить пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у вигляді: судового збору у розмірі 2 422,40 гривні та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 591,89 гривні. Згідно зі статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом позов задоволено частково, а саме у частині стягнення основного боргу за кредитом у розмірі 75 976,02 гривні, що становить 59,69 відсотків від загальної суми позовних вимог (127 285,25 гривні), судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позову. Судовий збір у розмірі 2 422,40 гривні підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1 446,05 гривні (2 422,40 грн ? 59,69%). Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то відповідно до частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несе сторона, яка програла справу. Позивачем надано договір про надання послуг № 1006 від 28 січня 2025 року, укладений з Адвокатським об`єднанням «СмартЛекс», згідно з пунктом 3.1 якого за надання послуг замовник сплачує на користь виконавця винагороду у розмірі: за підготовку і подання позовної заяви до суду 375,00 гривень; за отримання рішення суду 225,00 гривень; комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника 7,85 відсотків. Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 серпня 2019 року у справі № 908/1654/18 зауважив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Разом з тим, витрати на правничу допомогу мають бути пропорційними до задоволеної частини позову. Враховуючи, що позов задоволено на 59,69 відсотків, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 591,89 гривні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 6 320,31 гривні (10 591,89 грн ? 59,69%). На підставі викладеного,

Outcome: partial