Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , у якому просила суд стягнути на її користь понесену матеріальну шкоду у розмірі 35 192, 63 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн., судові витрати в розмірі 1 211, 20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000, 00 грн. Обґрунтувала свій позов тим, що 02 листопада 2024 року у м. Києві на вул. О. Теліги 13/14 сталась ДТП, за участю транспортного засобу марки "ГАЗ", д.н.з. [NUMBER] за керування [PERSON] та транспортного засобу марки "Hyundai", д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власником якого є [PERSON] . Постаново. Шевченківського районного суду м. Києві від 27 листопада 2024 року у справі №761/42833/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. [PERSON] було здійснено страхову виплату у розмірі 22 026, 37 грн. Водночас, ФОП [PERSON] здійснено ремонт транспортного засобу "Hyundai", д.н.з. [NUMBER] на загальну суму 57 219, 00 грн. В обгрунтування стягнення з [PERSON] моральної шкоди зазначає, що внаслідок ДТП довгий час не мала можливості використовувати автомобіль, була змушена витрачати час та власні кошти для відновлення автомобіля. Після ДТП позивач постійно хвилювалася через пошкодження автомобіля, оскільки станом на дату ДТП автомобіль до цього був як новий, за ним здійснювався постійний догляд. Обставини хвилювання та душевного переживання проявились на стані здоров' я позивача, оскільки остання постійно нервувалася, перестала спокійно спати. Крім того, позивач була вимушена докладати додаткові зусилля до організації оцінки автомобіля, пошуку адвоката, звернення до суду за захистом свого права тощо. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року матеріали справи було направлено для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 травня 2025 року відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача подав заяву до суду про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату та час розгляду справи належним чином, правом подачі відзиву не скористався. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , на праві особистої приватної власності належить автомобіль марки Hyundai, моделі Elantra, VIN- [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 13 листопада 2024 о 07 год. 15 хв. у м. Києві на вул. О. Теліги, 13/14 сталась дорожньо-транспортна пригода. Транспортний засіб марки "ГАЗ", д.н.з. [NUMBER] за керування [PERSON] здійснив зіткнення з транспортним засобом марки "Hyundai", д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постаново Шевченківського районного суду м. Києві від 27 листопада 2024 року у справі №761/42833/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п?ятжесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850, 00 грн. Цивільно-правова відповідальність власника Транспортного засобу марки "ГАЗ", д.н.з. [NUMBER] відповідно до полісу №219572023 застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "ВУСО". [PERSON] звернулась до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" із заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі огляду Транспортного засобу марки "ГАЗ", д.н.з. [NUMBER] Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» було складено страховий акт № 2405620-1 за полісом обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №219572023 від 23.02.2024 року та виплачено [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 22026, 37 грн. У відповідь на адвокатський запит з приводу розміру відшкодування та застосування коефіцієнту зносу при виплаті страхового відшкодування Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» повідомило: «Абзацами /, 2 пункту 7.4/ Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затверджений наказом Міністерства юстиції України, Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (надалі-Методика) передбачено, що значення коефіцієнта фізичного зносу, який підлягає усуненню, не може перевищувати 0,7. Для складників КТ3 зі строком експлуатації понад 12 років значення Ез (коефіцієнту фізичного зносу) приймається рівним 0,7. Звертаємо вашу увагу, що дорожньо-транспортна пригода за участю пошкодженого транспортного засобу марки Hyundai Elantra д.н. [NUMBER] сталася - 02.11.2024 року. Отже, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди строк експлуатації транспортного засобу марки Hyundai Elantra д.н. [NUMBER] складає понад 12 років. Таким чином, ПрАТ «СК «ВУСО» під час здійснення розрахунку вартості матеріального збитку завданого [PERSON] було застосовано коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 0,7. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням абз.1, 2 п.7.41 Методики, коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу строк експлуатації якого перевищує 12 років не підлягає окремому розрахунку». У подальшому [PERSON] з метою ремонту автомобіля звернулася до ФОП [PERSON] . Відповідно до акта виконаних робіт № ФО-К-02125 від 19.02.2025 року загальна вартість ремонтних робіт та матеріалів становить 57 219, 00 грн., які, як свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру №0000000004, були сплачені [PERSON] . Таким чином, різниця між витратами, понесеними власником автомобіля з метою його відновлення, та страховою виплатою становить 35192,63 грн. (57219 грн - 22026.37 грн). З метою відшкодування вказаної суми [PERSON] звернулась до суду з цим позовом. Щодо відшкодування матеріальної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). Приписи статті 29 та пункту 32.7 статті 32 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають, що у зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов?язані з відновлювальним ремонтом Т3 з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Пунктами 1.6 та 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів. затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна У країни від 24 листопада 2003 року N? 142/5/2092, визначено, що відновлювальний ремонт передбачає здійснення комплексу операцій через заміну складових частин або відновлення справності/роботоздатності ТЗ за формулою визначення вартості ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу ТЗ. Отже, якщо для відновлення пошкодженого під час дорожньо-транспортної пригоди ТЗ ремонт здійснюється методом заміни складових частин. що були пошкоджені, на нові, то страховик за договором обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого Т3. Сума відновлювального ремонту складає 35 192, 63 грн. та підлягає стягненню з [PERSON] як з особи, яка визнана винною у ДТП. Щодо відшкодування майнової шкоди, суд дійшов до наступного висновку. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоди визначені статтею 1167 ЦК України. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом. Як передбачено статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Враховуючи роз`яснення п. 3, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому, слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, норми права дають підстави вважати, що під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану фізичних чи душевних страждань (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту тощо). З`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки, стороною позивача не доведено достатніми доказами вчинення відповідачем неправомірних дій/бездіяльності, що перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку із завданими позивачу моральними стражданнями, а відтак відсутні підстави для застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст. 1167 ЦК України, та, відповідно, стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач зазначає, що внаслідок пошкодження автомобіля вона зазнала душевних страждань, які проявилися у хвилюванні та неможливості використовувати транспортний засіб за призначенням. Суд зазначає, що відчуття хвилювання, яке є реакцією на подію дорожньо-транспортної пригоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність моральної шкоди у розумінні статті 23 ЦК України. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт заподіяння позивачу моральних страждань у розмірі 10 000, 00 грн. Твердження про неможливість використання автомобіля стосується обмеження у користуванні майном, що за своєю суттю є елементом майнової шкоди (збитків) у формі упущеної вигоди або додаткових витрат, проте не може ототожнюватися з моральними стражданнями без належного обґрунтування того, яким чином це обмеження вплинуло на немайнові права позивача. За таких обставин, оскільки в судовому засіданні не підтвердилась та обставина, що відповідачами була завдана моральна шкода позивачу, отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, судові витрати підлягають частковому відшкодуванню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 943, 30 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 230, 40 грн. На підставі ст. 979, 980, 988 ЦК України, ЗУ «Про страхування»,

Outcome: partial