Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів шляхом розірвання договору купівлі-продажу та повернення сплачених за товар грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. В тексті позову позивачка вказала, що 27.05.2025 року через мережу Інтернет замовила у відповідача диван «Олімп» довжиною 220 см, тканина Крокус-07, про що через месенджер позивачка отримала замовну специфікацію. Позивачка внесла на рахунки відповідача передплату в розмірі 4500 грн, а 10.07.2025 року сплатила решту в розмірі 14\~700 грн. 31.07.2025 року позивачка отримала замовлений диван та виявила, що його довжина становить 240 см, яка не відповідає домовленості між сторонами та не влаштовує позивачку. Представник відповідача змінив зміст їх переписки у месенджері щодо розміру замовленого дивану та надав позивачці недостовірну інформацію щодо габаритів дивану. Позивачка звернулась до відповідача з вимогою про повернення сплачених за диван коштів в сумі 19\~200 грн, витрат за доставку дивана в сумі 1700 грн з подальшим вивезенням дивану за рахунок відповідача. Відповідач відмовився виконати вказану вимогу, тому позивачка відповідно до ч.1 ст. 6, ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» просила визнати дії відповідача такими, що порушують її права як споживача, розірвати договір купівлі-продажу та відповідно до ст. 8, ч. 3 ст.9, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язати відповідача повернути кошти за придбання та доставку дивана в сумі 20\~900 грн та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 10\~000 грн. Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позов надійшов до суду через систему «Електронний суд» 12.09.2025 року. 17.09.2025 року ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області позовна заява через перелічені недоліки була залишена без руху. 19.09.2025 року до суду від позивача через систему «Електронний суд» надійшла уточнена позовна заява та додаткові документи. 29.09.2025 року відкрите провадження у справі та з врахуванням того, що ціна поданого позову не перевищує 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з врахуванням характеру та обсягу доказів та з врахуванням того, що в позовній заяві позивач не заявляв клопотань про проведення судового засідання з повідомленням сторін, було вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 13.10.2025 року від відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки вимоги позивачки ґрунтуються на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів», які регулюють наслідки придбання споживачем товару неналежної якості, а придбаний позивачкою диван належної якості. Крім того відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» укладений між сторонами договір купівлі-продажу не може бути розірваний, оскільки диван був виготовлений за замовленням позивачки та не може бути проданий іншим особам без істотних фінансових втрат для продавця. При замовленні дивана в месенджері через чат відповідача «ДМ» (телефон (066)332 89 08) позивачка не заявляла додаткових вимог щодо довжини дивану та погодила направлену їй через месенджер специфікацію, а абоненти під назвою « [INFO] …» та « [PERSON] », переписку з якими позивачка долучила до позовної заяви, відповідачу не належать. Відповідний диван із заявленими позивачкою розмірами не міг бути виготовлений, як такий, що не відповідає вимогам відповідного ДСТУ. Відповідач вважає, що поданий позивачкою позов має ознаки зловживання процесуальними правами. У визначений в ухвалі про відкриття провадження строк позивачка до суду ані через систему «Електронний суд», ані шляхом подання до суду безпосередньо не подала відповідь на відзив, тому суд не має змоги оцінити аргументи позивачки в цій частині. 20.10.2025 року від відповідача через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив. Дослідивши долучені до справи докази (копію скарги [PERSON] від 05.08.2025 року; копію відповіді на скаргу від 01.09.2025 року; копію заяви [PERSON] від 05.09.2025 року; копію скарги [PERSON] від 13.08.2025 року; копію повідомлення управління протидії кіберзлочинам в м. Києві ДКП НП України від 14.08.2025 року; копію звернення [PERSON] від 06.08.2025 року; копію повідомлення Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 27.08.2025 року; копію переписки в месенджері; фотозображення; копію гарантійного талону; копію інформації з веб-сайту; копію платіжної інструкції від 27.05.2025 року; копію рахунку від 07.07.2025 року; копію платіжної інструкції від 10.07.2025 року; копію інформації з веб-сайту; копію звернення [PERSON] від 05.09.2025 року; копію звернення [PERSON] від 06.08.2025 року; копію переписки в месенджері), переглянувши долучені в електронній формі відеозаписи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Судом встановлено, що 27.05.2025 року позивачка на відстані замовила у відповідача виготовлення та продаж дивану «Олімп», сплативши цього дня аванс в сумі 4500 грн, а 10.07.2025 року сплатила решту в розмірі 14\~700 грн. 31.07.2025 року позивачка отримала замовлений диван та виявила, що він не підходить їй за габаритами, оскільки його довжина становить 240 см, натомість їй був потрібен диван довжиною 220 см. 05.08.2025 року позивачка подала на адресу відповідача скаргу, в якій на підставі ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» просила повернути вартість придбаного дивану в сумі 19\~200 грн, сплатити витрати за доставку дивана в сумі 1700 грн з подальшим вивезенням дивану за рахунок відповідача. 01.09.2025 року відповідач відмовився задовольнити вимоги скарги позивачки від 05.08.2025 року. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За такого, по-перше, виключно споживач наділений правом обирати спосіб захисту своїх прав серед тих, які визначені в Законі України «Про захист прав споживачів», по-друге, обравши відповідний спосіб захисту саме позивач має довести обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування обраного ним способу захисту. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Договір, укладений на відстані, - договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах, та умовам договору із споживачем. Згідно з ч.1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно зі ст. 702 ЦК України сторони можуть укласти договір купівлі-продажу товару на підставі ознайомлення покупця із зразком товару (за описом, каталогом тощо). З комплексу процитованих вище положень закону слідує, що, оскільки за своєю суттю укладений між сторонами договір не міг бути виконаний сторонами у момент його вчинення, бо потребував виготовлення на замовлення позивачки відповідного дивану в майбутньому, то відповідний правочин щодо купівлі-продажу мав бути укладений сторонами в письмовій формі. Аналогічно і істотні умови такого правочину, в тому числі щодо предмету договору, його розмірів, габаритів, мали бути зафіксовані в письмовій підписаній сторонами формі. Також і на підтвердження відповідних умов договору щодо габаритів предмету договору мають бути надані належні, достатні та достовірні докази. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 року по справі №916/3027/21 повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням. Натомість щодо дійсних габаритів замовленого позивачкою у відповідача дивану сторони надали протилежні відомості щодо переписки у відповідному месенджері, що, з врахуванням передбаченої відповідними месенджерами можливості зміни або видалення первісного тексту, а також можливості заміни авторства таких текстів, суттєво підриває достовірність таких доказів, внаслідок чого лише така переписка без фіксації в належній письмовій формі дійсної волі сторін, підтвердженої їх підписами (в тому числі електронними) щодо істотних умов про габарити товару не є достатнім доказом погодження сторонами інших, аніж зазначені у відповідних зразках чи описах товару, габаритів замовленого позивачкою товару. Отже представлена сторонами переписка не дає суду достатніх підстав для однозначного висновку про те, що сторони в належній формі досягли згоди про купівлю-продаж дивану із заявленим в тексті позову позивачкою розміром, який відхилявся від визначеного відповідачем його стандартного (зразкового) розміру. При цьому відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Таким чином з наданих сторонами доказів судом достеменно встановлено лише те, що сторони досягли згоди про купівлю-продаж виготовленого на замовлення споживача товару відповідно до запропонованих зразків та обраної споживачем тканини, який не підійшов замовнику за габаритами. При цьому, за будь-яких обставин, відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка мала право на обмін придбаного нею дивану належної якості. Відповідно до вказаної норми споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром, або відтворений на дисплеї програмного реєстратора розрахункових операцій (дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій) QR-код, що дає змогу споживачеві здійснювати його зчитування та ідентифікацію з розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому містяться, або надісланий електронний розрахунковий документ на наданий споживачем абонентський номер чи адресу електронної пошти. Перелік товарів, що не підлягають обміну (поверненню) з підстав, зазначених у цій статті, затверджується Кабінетом Міністрів України. Якщо на момент обміну аналогічного товару немає у продажу, споживач має право або придбати будь-які інші товари з наявного асортименту з відповідним перерахуванням вартості, або розірвати договір та одержати назад гроші у розмірі вартості повернутого товару, або здійснити обмін товару на аналогічний при першому ж надходженні відповідного товару в продаж. Продавець зобов`язаний у день надходження товару в продаж повідомити про це споживача, який вимагає обміну товару. При розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Вказана норма визначає строки звернення споживача до продавця з вимогою про обмін товару, який не задовольнив його за габаритами, а також обов`язкові передумови, за яких взагалі можливе розірвання договору та повернення вартості придбаного товару за вказаних обставин. Також відповідно до ст. 707 ЦК України покупець має право протягом чотирнадцяти днів не рахуючи дня купівлі непродовольчого товару належної якості, якщо триваліший строк не оголошений продавцем, обміняти його у місці купівлі або інших місцях, оголошених продавцем, на аналогічний товар інших розміру, форми, габариту, фасону, комплектації тощо. У разі виявлення різниці в ціні покупець проводить необхідний перерахунок з продавцем. Якщо у продавця немає необхідного для обміну товару, покупець має право повернути придбаний товар продавцеві та одержати сплачену за нього грошову суму. Вимога покупця про обмін або повернення товару підлягає задоволенню, якщо товар не був у споживанні, збережено його товарний вид, споживчі властивості та за наявності доказів придбання товару у цього продавця. Перелік товарів, які не підлягають обміну або поверненню на підставах, передбачених цією статтею, встановлюється нормативно-правовими актами. Разом з тим після отримання позивачкою 31.07.2025 року товару вона протягом визначеного законом строку не зверталась до відповідача з вимогою про обмін товару та не отримувала від продавця відмови в такому обміні, що б могло бути правовою підставою для розірвання договору та повернення вартості такого товару, а 05.08.2025 року одразу звернулась з вимогою про повернення вартості придбаного товару відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Натомість ст. 8 Закону України «Про\~захист прав\~споживачів» визначає\~права споживача\~у разі\~придбання ним\~товару неналежної\~якості. Відповідно до вказаної норми у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника, серед іншого, розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми. З аналізу вказаної норми слідує, що, по-перше, відповідний спосіб захисту прав споживача передбачає обов`язкову умову його застосування наявність істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, по-друге, закон вказує на необхідність підтвердження такого істотного недоліку відповідними доказами. Натомість відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем); істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Разом з тим, позов стосується невідповідності предмету договору розмірам, які позивачка бажала отримати, та взагалі не стосується будь-яких недоліків товару та якості товару загалом в розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», які б давали правові підстави для застосування обраного позивачкою способу захисту прав споживачів. Тому позивачкою не доведена можливість застосування в даній справі обраного нею визначеного в ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» способу захисту прав споживачів. Одночасне заявлення взаємовиключних позовних вимог щодо наслідків придбання товару неналежної якості (ст.\~8\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»)\~та щодо\~наслідків придбання\~товару належної\~якості (ст.\~9\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»)\~неможливе,\~що узгоджується\~з позицією\~Верховного Суду,\~викладеною в\~постанові від\~23.07.2018\~року по\~справі №127/1010/17.\~ У зв`язку з цим відсутні підстави для зобов`язання відповідача повернути кошти за придбання та доставку товару відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того відповідно до ч. 4-5 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі коли інше не передбачено договором, споживач не має права розірвати договір, укладений на відстані, якщо, серед іншого, договір стосується виготовлення або переробки товару на замовлення споживача, тобто якщо товар не може бути проданий іншим особам або може бути проданий лише з істотними фінансовими втратами для продавця (виконавця). Натомість з матеріалів справи слідує, що відповідний диван був виготовлений відповідачем на підставі замовлення позивачки на відстані з обраної останньою тканини, отже такий товар може бути проданий іншим особам лише з істотними фінансовими втратами для продавця, внаслідок чого закон не дозволяє розірвання відповідного договору. Також не може бути підставою для зобов`язання відповідача повернути кошти за придбання та доставку товару і посилання позивача на положення ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання споживачу повної та достовірної інформації про товар, оскільки положення вказаної норми стосуються періоду перед укладенням відповідного договору, а не періоду після його укладення та на час виконання. Крім того за вказаною нормою відповідальність продавця полягає у відшкодуванні збитків, які були завдані ненаданням відповідної інформації. Разом з тим позовна заява не містить опису того, що споживачу були спричинені подібні збитки. Виходячи із практики ЄСПЛ, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ та є джерелом права, суд не вбачає підстав для надання відповіді на кожен аргумент сторін по справі. Так, згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною у п. 58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.05.2011 року «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя». \~ \~ \~ \~За такого, суд вважає, що ним достатньо та належним чином обґрунтовані підстави прийняття рішення та наведені відповідні мотиви, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для надання більш детальної відповіді на кожен аргумент сторін. З врахуванням описаного вище суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання дій відповідача відповідно до ч.1 ст. 6, ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» такими, що порушують права позивачки як споживача, про розірвання договору купівлі-продажу та про зобов`язання відповідача повернути кошти за придбання та доставку дивана в сумі 20\~900 грн відповідно до ст. 8, ч. 3 ст.9, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - належить відмовити. Як наслідок цього відсутні також підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 10\~000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди виключно при задоволенні вимог споживача. Разом з тим суд не погоджується з позицією відповідача щодо того, що поданий позивачкою позов має ознаки зловживання процесуальними правами, оскільки поданий позивачкою позов не має штучного характеру, між сторонами дійсно виник спір про права позивачки як споживача, який підлягав вирішенню судом. Натомість ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. При цьому пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами як джерело права, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Також ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed