Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» про зобов`язання здійснити звільнення та повний розрахунок, стягнення вихідної допомоги. В позовній заяві та заяві про зміну предмету позову зазначив, що 24 вересня 2024 року він був прийнятий на посаду начальника юридичного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Схід Агро». У зв`язку з постійним, систематичним порушенням відповідачем КЗпП України в частині виплати заробітної плати, а саме затримка виплати на 3-5 місяців, ним було прийнято рішення про звільнення з займаної посади на підприємстві відповідача. 06 червня 2025 року ним було подано до відділу кадрів заяву на звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України 06 червня 2025 року, але у зв`язку з тим що її реєстрацію не здійснили, також цього ж дня направлено дану заяви (підписана, відсканована та підписана КЕП) на офіційну електронну пошту відповідача. Тобто, у заяві ним визначена дата розірвання трудового договору - 06 червня 2025 року. Але, до 20 червня 2025 року відповідач не звільнив його з займаної посади та не здійснив розрахунку, в зв`язку з чим позивач ініціював звернення щодо порушення законодавства про працю у відношенні нього на Урядову «Гарячу лінію». Дане звернення було переадресовано до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. На початку липня відповідач здійснив частковий розрахунок по заробітній платі. 24 липня 2025 року на електронну пошту позивача надійшов лист від Південно-Східного міжрегіонального управляння Державної служби з питань праці «Про надання відповіді» № ПС/3.1/1239-3В-25 від 15.07.2025р. З даної відповіді вбачається що відповідач здійснив його звільнення 04 липня 2025 року відповідно до Наказу від 04.07.2025 №34/ОС за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, але позивач не надавав жодних заяв з заявленими підставами. Тому позивач просив суд зобов`язати ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» (ЄДРПОУ 30506220) здійснити звільнення [PERSON] на підставі заяви від 06.06.2025 року зі здійсненням повного розрахунку по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористану відпустку та внести запис до паперової та електронної трудової книжки про його звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Також просив стягнути з ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» (ЄДРПОУ 30506220) на користь [PERSON] суму заробітку в розмірі 225003,18 грн без урахування податків, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів за вказаними ним банківськими реквізитами. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Заперечень щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні сторони суду не подавали. 24 листопада 2025 року позивач подав суду заяву, яку зазначив як «заява про зміну предмету позову». У даній заяві позивач фактично посилався на ті ж обставини, що і у первісному позові, лише уточнив свої розрахунки з огляду на одержані від відповідача відомості щодо нарахованої йому заробітної плати. Тому суд не розцінює дану заяву як заяву про зміну предмету позову та відхиляє заперечення відповідача проти прийняття даної заяви. Відповідач ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив. У відзиві зазначив, що з позовної заяви вбачається, що позивач 06 червня 2025 року о 17:02 (згідно додатку до позовної заяви) наприкінці робочого часу надіслав на особисту електронну адресу головного бухгалтера [PERSON] , свою заяву про звільнення. Але її електронна адреса значилася в особовому кабінеті відповідача у підсистеми Електронний суд. Такий спосіб комунікації працівника з роботодавцем узгоджено не було. Наказу щодо звільнення позивача за його заявою від 06 червня 2025 відповідач не видавав. Підставою для подання позивачем заяви про звільнення з підстав ч.3 ст.38 КЗпП України, мала б бути, зокрема, наявність судового рішення, що підтверджує невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, мобінгу (цькування) стосовно позивача. Але позивач не надав суду судових рішень, що підтверджують невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, мобінгу (цькування) стосовно нього. Позивач продовжував рахуватися в штаті відповідача та йому нараховувалася заробітна плата, незважаючи на його відсутність. Керівництвом відповідача було узгоджено із позивачем, що йому 04 липня 2025 буде виплачена вся наявна заборгованість та цієї ж дати буле здійснено його звільнення за згодою сторін. 04 липня 2025 відповідач здійснив виплати позивачу, провів повний розрахунок та звільнив за згодою сторін. Якщо позивач вважає останнім днем роботи 06 червня 2025 року, в такому разі відповідачем позивачу було надмірно сплачено 11 032,82 грн за період з 07.06.2025 по 04.07.2025. Заробітна плата позивача протягом грудня 2024 - червня 2025 була незмінною та становила 12 500,18 грн. Тобто, для будь-якого розрахунку необхідно застосовувати суму середнього заробітку - 12 500,18 грн. Позивачем розмір його середнього заробітку визначено невірно. Також позивач невірно визначив можливий розмір вихідної допомоги, яка з врахуванням переплати по заробітній платі могла становити 26 467,72 грн. З посиланням на вказані обставини відповідач просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Не погодившись з доводами відповідача, наведеними у відзиві, позивач надав відповідь на відзив, у якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 12 серпня 2025 року у відповідача витребувано докази, а саме: довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON] яка обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, із зазначенням двох останніх повних місяців його роботи, нарахованого заробітку та кількості робочих днів. Інших заяв по суті справи та клопотань учасники справи суду не подавали. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Схід Агро». Позивач зазначив, що він працював на посаді начальника юридичного відділу ТОВ «Агрофірма «Схід Агро». Відповідачем вказана обставина не спростована. 06 червня 2025 року [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» з заявою про звільнення з роботи. У своїй заяві на ім`я директора ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» позивач зазначив, що у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме виплатою зарплати за квітень та травень 2025 року з порушенням строків він просить звільнити його з посади начальника юридичного відділу за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України 06 червня 2025 року. Позивач зазначив, що в той же день - 06 червня 2025 року - оскільки його заяву відмовлялись реєструвати у відділі кадрів, він направив таку ж заяву на електронну пошту відповідача shid.miroshnichenko@gmail.com. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач у відзиві на позовну заяву факт отримання заяви про звільнення на вказану електронну пошту не заперечує, але вважає, що надсилання заяви на зазначену електронну адресу, яка є електронною адресою одного із працівників підприємства, не може бути розцінено як подання заяви про звільнення. Відповідач зазначив, що ця електронна адреса є особистою електронною поштою головного бухгалтера [PERSON] . Суд не погоджується з даними доводами відповідача, оскільки зазначена електронна адреса використовується офіційними особами підприємства, про що свідчить і та обставина, що цю електронну адресу зазначив у відзиві на позов відповідач. Відповідач у відзиві посилається на те, що спосіб листування та процедура обміну документами засобами електронних комунікацій між працівником та роботодавцем повинна бути врегульована або трудовим договором, або колективним, або будь-яким документом, де зазначена відповідна можливість, але між позивачем та відповідачем такої комунікації узгоджено не було. Таким чином, оскільки сторонами суду не надано доказів, що трудовим договором, колективним договором, наказом або будь-яким іншим документом визначено форму, у якій у ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» має бути подана заява про звільнення, суд приходить до висновку, що подання такої заяви на електрону пошту, яка використовується офіційними особами підприємства, є належним поданням заяви про звільнення. На підставі викладеного судом встановлено, що [PERSON] 06 червня 2025 року подано до ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» заяву з вимогою звільнити його 06 червня 2025 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Як передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. За статтею 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі. Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року у справі № 508/1190/17 зазначив, що заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови непідтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Тобто, підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком у подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми. У своїй заяві про звільнення позивач чітко зазначив які саме порушення законодавства про працю він визначив як підставу для розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: виплата заробітної плати за квітень та травень 2025 року з порушенням строків. Як роз`яснив Верховний Суд, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення (постанови Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21, від 20 грудня 2023 року в справі № 153/758/22). Факт порушення роботодавцем законодавства про працю під час перебування позивача з ним в трудових відносинах підтверджується відомостями про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] за період з вересня 2024 року по липень 2025 року, згідно яких заробітна плата позивачу за цей період майже щомісяця виплачувалась із значними затримками, в тому числі більше двох місяців. Підтверджується факт порушення ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» законодавства про працю і відомостями, наданими у відповіді на звернення позивача Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці від 15 липня 2025 року за вих. №ПС/3.1/1239-ЗВ-25, згідно яких актом складеним за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці від 09.07.2025 № ПС/ДН/22298/025402 зафіксовані порушення вимог законодавства про працю. Згідно з довідкою, наданою ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» за підписом директора Максимова Г. О., станом на 09.07.2025 заборгованість із виплати заробітної плати за травень 2025 року наявна перед 109 працівниками. У ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» станом на 09.07.2025 також наявна затримка по виплаті заробітної плати за червень 2025 року перед 108 працівниками. При цьому суд відхиляє посилання відповідача на те, що підставою для подання заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України мала б бути наявність судового рішення, що підтверджує невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, мобінгу (цькування) стосовно позивача. Вказана вимога про підтвердження порушення прав позивача судовим рішенням, що набрало законної сили, відноситься виключно до фактів мобінгу (цькування) стосовно працівника, які є підставою для розірвання трудового договору. Позивач же у заяві про звільнення зазначив як підставу для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України порушення строків виплати заробітної плати, що підтверджується наявними у справі доказами. Заява [PERSON] від 06 червня 2025 року про звільнення відповідачем ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» не розглянута, рішення про його звільнення або про відмову в розірванні трудового договору не прийнято. Той факт, що наказ про звільнення [PERSON] за його заявою від 06 червня 2025 року ним не видавався, відповідач визнає, про що зазначив у відзиві на позов. Як зазначив відповідач, керівництвом було узгоджено із позивачем, що йому 04 липня 2025 буде виплачена вся наявна заборгованість та цієї ж дати буле здійснено його звільнення за згодою сторін. 04 липня 2025 відповідач здійснив виплати позивачу та звільнив за згодою сторін. Наказу, розпорядження чи іншого документа, яким би підтверджувалось звільнення [PERSON] з роботи 04 липня 2025 року за згодою сторін, позивач до матеріалів справи не надав. Але факт звільнення [PERSON] 04 липня 2025 року підтверджується відомостями Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 15 липня 2025 року за вих. №ПС/3.1/1239-ЗВ-25. Так управлінням Держпраці зазначено, що в період з 30.06.2025 по 09.07.2025 у ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» було проведено позаплановий захід зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі перевірки з питань виконання Припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ПС/ДН/642/0018/П від 22.01.2025… Під час перевірки позивачу була виплачена заборгованість із виплати заробітної плати. З наданих документів встановлено він звільнений з ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» 04.07.2025, згідно з наказом 34/ОС від 04.07.2025 за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до платіжних інструкцій кредитового переказу коштів від 04.07.2025 № 3459, № 3460, № 3461 йому виплачено заборгованість із виплати заробітної плати за травень, червень, липень 2025 року, та розрахункові кошти при звільненні. Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами від 21.11.2025 №2029540, дата звільнення [PERSON] з ТОВ «Агрофірма «Схід Агро» - 04.07.2025. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, розглядаючи справу на підставі наявних у справі доказів, суд встановив, що [PERSON] , перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ «Агрофірма «Схід Агро», 06 червня 2025 року звернувся до роботодавця з заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але дана заява відповідачем не розглянута, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України [PERSON] не звільнений. В подальшому він звільнений з роботи 04 липня 2025 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно на час звернення позивача 31 липня 2025 року з позовом до суду він вже був звільнений відповідачем з роботи. Оскільки трудові відносини між сторонами припинені, позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити звільнення [PERSON] на підставі заяви від 06.06.2025 року задоволенню не підлягають. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18). На підставі викладеного, враховуючи, що позивач на час розгляду справи вже звільнений, обраний ним спосіб захисту його права, а саме зобов`язання відповідача звільнити його на підставі заяви від 06.06.2025 року є неналежним способом захисту його права, зазначена позовна вимога не підлягає до задоволення. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; … внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки трудовий договір з [PERSON] не припинено внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) підстави для стягнення з відповідача вихідної допомоги також відсутні. Крім того, суд звертає увагу, що застосований позивачем спосіб обрахунку його заробітку згідно ст. 44 КЗпП України шляхом множення кількості порушень (як вказав позивач, 2 на місяць) на тривалість його роботи (9 місяців) та на середньомісячну заробітну плату на законі не ґрунтується. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом постановлено рішення про відмову в задоволення позовних вимог [PERSON] , понесені ним судові витрати покладаються на нього та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Судові витрати за вимогами про зобов`язання звільнити позивача, за якими він від сплати судового збору звільнений, слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed