Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

Позивач ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , за участю третіх осіб: ПАТ «БМ Банк», ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» про стягнення 3\~% річних, інфляційних збитків за кредитним договором №1/39/020408 від 02.04.2008. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.04.2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» укладено кредитний договір №1/39/020408 (надалі кредитний договір), відповідно до якого банк надав позичальниці грошові кошти у сумі 997 051,99 грн (125 903,12 дол. США). Через невиконання зобов`язань за кредитним договором рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.04.2011 року задоволено позов ПАТ «БМ Банк» про стягнення заборгованості у розмірі 997 051,99 грн. На виконання рішення суду Першим ВДВС м. Вінниці було відкрито виконавче провадження №49779397, яке закінчено постановою про повернення виконавчого листа 15.05.2017 року через відсутність у боржника ліквідного майна. Жодних коштів на виконання рішення не надійшло. 15.02.2022 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №1/39/020408 від 02.04.2008 року перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». На дату відступлення право вимоги ТОВ «Українська факторингова компанія» становила 115 372,49 дол. США. З 24.02.2022 року розпочалася російська агресія проти України. Позивачем проведено розрахунок заборгованості за період з 24.02.2019 по 23.02.2022 р., що включає: 3% річних 89 734,68 грн; інфляційні втрати 218 019,81 грн; загальна заборгованість 308 753,49 грн. Представник позивача адвокат Кухаренко В.В. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та зазначила, що позов підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] та треті особи в судове засідання повторно не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи завчасно повідомлялися повісткою та розміщенням оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності не надавали. Про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, врегульовані нормами\~ЦК України\~про зобов`язання з повернення кредиту. Кредитний договір №1/39/020408 від 02.04.2008 року є дійсним цивільно-правовим договором, за яким відповідач зобов`язалася повернути позику та сплатити проценти відповідно до умов договору (ст. 1054, 1048, 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом положень частини першої статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509\~ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 частини другої\~статті 11\~ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625\~ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Статтею 1050\~ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.04.2011 року відповідач не виконала зобов`язання у повному обсязі, виконавче провадження №49779397 закрито через відсутність у боржника майна. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625\~ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Такі ж висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20), від 17.02.2021 року у справі № 303/7132/18 (провадження № 61-8487св20). Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що в порушення умов кредитного договору, боржник свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 15.02.2022 року, ТОВ «Українська факторингова компанія» є правонаступником кредитора за кредитним договором, що підтверджується ст. 512, 514 ЦК України. Новий кредитор набуває всіх прав первісного кредитора, включно з правом на стягнення заборгованості. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Нарахування зазначених сум має компенсаційний характер та не є штрафною санкцією (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. №6-49цс12; 24 жовтня 2011 р. №6-38цс11; 17 жовтня 2011 р. №6-42цс11). Проведені розрахунки 3% річних та інфляційних втрат відповідають вимогам ст. 625 ЦК України та Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 №01-06/928/2012. Суд врахував, що грошові зобов`язання відповідача виражені в національній валюті та були визначені договором. Розрахунок інфляційних втрат проведено відповідно до місячних індексів інфляції за період прострочення. Згідно зі ст. 526, 530, 612 ЦК України, зобов`язання підлягає виконанню у строк, встановлений договором, а прострочення виконання зобов`язання тягне відповідальність у формі нарахування 3% річних та індексу інфляції. За таких обставин, враховуючи не виконання грошового зобов`язання відповідачем, розмір якого визначений рішенням суду, суд дійшов до висновку про часткову обґрунтованість заявлених вимог до відповідача, у зв`язку з виникнення у нього заборгованості. Позивачем проведено розрахунок заборгованості за період з 24.02.2019 по 23.02.2022 р., що включає: 3% річних 89 734,68 грн; інфляційні втрати 218 019,81 грн; загальна заборгованість 308 753,49 грн. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до 23.02.2022 року. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові - ч.4 ст.267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки - ст.257 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі позивачем пред`явило позов до суду 18.08.2025 року. При цьому позивач звернувся за стягненням з [PERSON] 3 % річних за час прострочення, та індекс інфляції, який, як він вважає, тривав з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року виходячи із простроченої суми заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих 3% річних 89 734,68 грн; інфляційні втрати 218 019,81 грн; загальна заборгованість 308 753,49 грн. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком та вважає, що дана сума підлягає стягненню з [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 631 грн. 30 коп., слід стягнути з відповідача на користь позивача. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5\~ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11. На підставі викладеного,

Outcome: approved