Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У червні 2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить встановити факт її постійного проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , терміном більше п`яти років з грудня 2017 року по день смерті спадкодавиці. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона проживала в квартирі [ADDRESS] , а в сусідній квартирі [ADDRESS] проживала [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] , позивач почала доглядати за сусідкою, а з грудня 2017 року, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я останньої, фактично переїхала до неї в квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, вона готувала їжу, купувала ліки, сплачувала комунальні послуги та здійснювала повний догляд за [PERSON] . Після смерті спадкодавця 14.12.2023 року, позивач за власний кошт організувала поховання. Метою встановлення факту є оформлення права на спадщину за законом у четверту чергу, оскільки листом нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність доказів родинних відносин або факту проживання однією сім`єю (а.с. 1-3). 01 липня 2025 року Відповідач, Одеська міська рада, скористався правом на подання відзиву, в якому проти задоволення позову заперечує у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим. Представник відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету. Головним аргументом заперечень є те, що згідно з інформацією Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, померла [PERSON] з 02.10.2017 року і до самої смерті перебувала на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування як одинока особа та отримувала соціальні послуги догляду вдома, що виключає факт її проживання однією сім`єю з іншою особою. Також відповідач вказує, що наявність квитанцій про поховання свідчить лише про добру волю позивача, а Акт про спільне проживання, складений сусідами, має оціночний характер (а.с. 83-85). 28 липня 2025 року від представника позивача адвоката Гусельщикової М.А. надійшли додаткові пояснення у справі. У поданих поясненнях сторона позивача заперечує проти доводів, викладених у відзиві Одеської міської ради, та зазначає, що факт перебування померлої на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування не спростовує факту її проживання однією сім`єю з позивачем. Зокрема, представник позивача звертає увагу на те, що договір про надання соціальних послуг та відповідний акт, надані відповідачем, датовані 16 жовтня 2017 року, тоді як спільне проживання [PERSON] зі спадкодавцем розпочалося пізніше з грудня 2017 року. Також позивач наполягає, що факт ведення спільного господарства підтверджується сукупністю доказів: Актом про спільне проживання, підписаним сусідами (які також були допитані як свідки в іншій справі), квитанціями про оплату комунальних послуг та витратами на поховання. Щодо оформлення квитанцій на ім`я спадкодавця, сторона позивача пояснює це тим, що особові рахунки відкриті на власника квартири, проте фактичну оплату здійснювала позивач за рахунок спільного бюджету. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Після надходження справи до Хаджибейського районного суду міста Одеси, головуючого судді визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 06 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25 серпня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів: витребувано у приватного нотаріуса Верезуб К.О. копію спадкової справи до майна померлої [PERSON] . Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 жовтня 2025 року. У судовому засіданні 30 жовтня 2025 року судом було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд зазначає про таке. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 16.12.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі (а.с. 102 зв.). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Спадкоємці першої, другої та третьої черг відсутні. 24 січня 2024 року Позивач, [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. із заявою про прийняття спадщини. Листом нотаріуса від 24.01.2024 року за вих. № 20/02-14 їй було роз`яснено про необхідність підтвердження факту родинних відносин або факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини в судовому порядку, оскільки відповідні документи відсутні (а.с. 108). Позивач стверджує, що з грудня 2017 року проживала разом із [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка належала померлій, вела з нею спільне господарство та піклувалася про неї. На підтвердження своїх вимог Позивачем надано: Акт, підписаний мешканцями будинку [ADDRESS] ( [PERSON] , [PERSON] та ін.), в якому зазначено, що [PERSON] проживала з померлою з 2017 року (а.с. 5); Копії квитанцій про сплату комунальних послуг за 2017-2023 роки; Договори-замовлення на організацію поховання від 18.12.2023 року та квитанції про оплату ритуальних послуг (а.с. 58-61). Водночас, згідно з листом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 07.05.2024 року № 02-19/110, наданим Відповідачем, [PERSON] , [INFO] , перебувала на обліку в Комунальній установі «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Хаджибейського району м. Одеси» як одинока особа та отримувала соціальні послуги догляду вдома з 02.10.2017 року. Надання послуг було припинено 14.12.2023 року у зв`язку зі смертю. Показання свідків. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] (соціального працівника), яка пояснила, що в силу своїх трудових обов`язків відвідувала [PERSON] близько 10 років. Свідок підтвердила, що періодично бачила у квартирі [PERSON] , яка допомагала померлій, і між ними були дружні стосунки. Однак свідок наголосила, що [PERSON] перебувала на обліку як одинока особа і отримувала допомогу від держави. Також судом було допитано свідка [PERSON] (хресницю матері померлої), яка пояснила, що знає про факт спільного проживання Позивача з померлою з 2017 року, бачила особисті речі Позивача у квартирі [ADDRESS] . Разом з тим, свідок зазначила, що сама проживає окремо, часто перебуває за кордоном і відвідувала померлу не частіше одного разу на місяць. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (Постанова ВС від 02.11.2021 у справі № 753/11869/18 , Постанова ВС від 25.05.2022 у справі № 542/1648/19 ). Мотивована оцінка аргументів сторін та доказів Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що для набуття права на спадкування за законом у четверту чергу (ст. 1264 ЦК України) позивач повинен довести факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При цьому обов`язковою умовою є наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги та наявність взаємних прав і обов`язків. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, виходячи з наступного. Щодо оцінки соціального статусу спадкодавця у сукупності з іншими доказами. Суд враховує, що згідно з наданими Відповідачем документами, спадкодавець [PERSON] з 02.10.2017 року і до дня смерті [INFO] перебувала на обліку в територіальному центрі соціального обслуговування та отримувала соціальні послуги догляду вдома як одинока особа. Позивач у своїх доводах стверджує, що з грудня 2017 року вона фактично проживала зі спадкодавцем як із сестрою, повністю взяла на себе піклування про неї та ведення спільного господарства. Однак суд звертає увагу на те, що надання соціальних послуг державного зразка передбачене для осіб, які не мають працездатних рідних або близьких, зобов`язаних їх утримувати. Той факт, що [PERSON] протягом усього спірного періоду (20182023 рр.) продовжувала приймати допомогу від соціальних служб, у сукупності з показаннями свідка [PERSON] (соціального працівника), свідчить про те, що вона не вважала себе членом сім`ї Позивача, яка б повністю забезпечувала її потреби. Суд відхиляє доводи Позивача про те, що взяття на облік у жовтні 2017 року передувало спільному проживанню, оскільки важливим є факт безперервності отримання такої допомоги протягом усіх наступних років, що суперечить твердженням про повне об`єднання побуту сторін. Щодо характеру відносин між сторонами. Оцінюючи показання свідків та пояснення сторін, суд встановив, що між Позивачем та померлою дійсно існували тривалі, довірливі стосунки. Позивач, проживаючи у сусідній квартирі (а згодом, за її твердженням, і в квартирі померлої), надавала [PERSON] допомогу в побуті. Проте закон розмежовує поняття «постійне проживання однією сім`єю» та «добросусідські/дружні відносини». Надання допомоги літній, хворій людині з боку сусідки, навіть якщо така допомога є систематичною (купівля ліків, продуктів, прибирання), є проявом морального обов`язку та людяності, але саме по собі не створює юридичного факту проживання однією сім`єю у розумінні Сімейного кодексу України. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони вели спільний бюджет, об`єднали свої фінансові ресурси для ведення спільного господарства або набули взаємних прав та обов`язків майнового характеру, притаманних членам сім`ї. Щодо оцінки письмових доказів. Акт про проживання, складений за участю сусідів, суд оцінює критично. Цей документ підтверджує лише факт фізичної присутності Позивача у житловому приміщенні спадкодавця, що не заперечується, однак він не є доказом характеру внутрішніх сімейних відносин сторін (ведення спільного бюджету, взаємне утримання). Квитанції про сплату комунальних послуг виписані на ім`я [PERSON] (власника). Наявність цих квитанцій у Позивача не підтверджує факт здійснення нею оплати, а може свідчити про зберігання документів. Крім того, суд погоджується з доводами відповідач, що наявність збережених квитанцій у Позивача не доводить, що оплата здійснювалася за рахунок спільних коштів, а не коштів самої померлої. Докази про поховання (договори, чеки) підтверджують факт організації поховання Позивачем. Суд вважає це діями, спрямованими на гідне ставлення до померлої людини, яка не мала близьких родичів. Проте ці дії відбулися після смерті спадкодавця і не можуть ретроспективно підтверджувати факт спільного проживання однією сім`єю протягом п`яти років до цієї події. Щодо показань свідків. Показання свідків, допитаних за клопотанням Позивача, зокрема [PERSON] (соціального працівника) та [PERSON] , зводяться до підтвердження факту спілкування сторін та надання допомоги. Водночас ці показання вступають у протиріччя з офіційними даними щодо статусу померлої як одинокої особи та не охоплюють весь період в часі, оскільки свідки зазначили, що відвідували [PERSON] не частіше ніж один раз на місяць. Оцінюючи ці докази у сукупності, суд надає перевагу документальним доказам та показанням соціального працівника, які є об`єктивними та неупередженими. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що вона та померла [PERSON] проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки сімейного характеру. Встановлені судом обставини свідчать про наявність між сторонами тривалих відносин, які за своїм змістом є відносинами добросусідства та надання допомоги одинокій особі, що не є підставою для визнання права на спадкування в четверту чергу за законом. За таких обставин, позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але це не може тлумачитись як вимога детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed