Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача. 24 лютого 2025 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі АТ «ПУМБ», Позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що між АТ «ПУМБ» та Відповідачем було укладено два кредитні договори: від 20.02.2019 року № 2001252223001, за яким видано кредит у розмірі 39 500,00 грн; від 09.07.2021 року № 1001918583601, за яким видано кредит у розмірі 30 000,00 грн. Позивач вказує, що свої зобов`язання з надання кредитних коштів виконав у повному обсязі, однак Відповідач належним чином умови договорів не виконувала, порушувала графік погашення кредиту, внаслідок чого станом на 01.12.2024 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 104 187,58 грн, яка складається з: за договором від 20.02.2019 року 70 550,87 грн (з яких: 38 734,15 грн заборгованість за кредитом; 31 816,72 грн заборгованість за відсотками); за договором від 09.07.2021 року 33 636,71 грн (з яких: 20 080,48 грн заборгованість за кредитом; 3,89 грн заборгованість за відсотками; 13 552,34 грн заборгованість за комісією). Посилаючись на ст.ст. 526, 530, 629, 1050, 1054 ЦК України, Позивач просив суд стягнути з Відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн. 2. Стислий виклад заперечень відповідача. 29 липня 2025 року представник Відповідача адвокат Шляпіна Л.М. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечувала частково. В обґрунтування заперечень сторона Відповідача посилається на те, що: Позивачем не надано належних доказів перерахування коштів у розмірі 39 500 грн за договором від 2019 року, оскільки згідно з наявною довідкою кредитний ліміт складав 6 000 грн. Нарахування комісії за обслуговування кредиту в розмірі 13 552,34 грн є незаконним та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та сталій судовій практиці, оскільки банк не надає за це окремої послуги. Позивачем пропущено строк позовної давності (3 роки) щодо вимог за договором від 20.02.2019 року, у зв`язку з чим представник просила застосувати наслідки спливу позовної давності. Представник Відповідача адвокат Шляпіна Л.М. вказала на дію воєнного стану та норми законодавства, що звільняють позичальників від відповідальності (штрафів, пені) у цей період. На підставі викладеного представник Відповідача просила зменшити суму заборгованості, відмовивши у стягненні комісії та частини відсотків, а також поновити процесуальний строк для подання відзиву. 3. Процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддею справу передано на розгляд судді Леонову О.С. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (надання читабельних копій документів у паперовій формі). 11.03.2025 року Позивач на виконання вимог ухвали суду надав заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 13.03.2025 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання призначено на 07.04.2025 року. 03.04.2025 року та 06.04.2025 року від представника Відповідача надійшли клопотання про надання матеріалів позову для ознайомлення та відкладення розгляду справи для підготовки відзиву. У судових засіданнях, призначених на 07.04.2025 року, 30.04.2025 року, 20.05.2025 року та 23.06.2025 року розгляд справи відкладався за клопотаннями представника Відповідача з підстав перебування на лікарняному, зайнятості в інших судових процесах та перебування у відпустці. 29.07.2025 року від представника Відповідача надійшов відзив на позовну заяву разом із клопотанням про поновлення строку на його подання, а також заява про надання доступу до електронної справи. У судове засідання 02.12.2025 року представник Позивача не з`явилася, у прохальній частині позовної заяви та заяві про усунення недоліків міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку, проти заочного вирішення справи не заперечувала. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, позицію щодо позову виклали у письмовому відзиві. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження наявних у матеріалах справи доказів встановлено наступні обставини. 20 лютого 2019 року між Акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі Банк) та [PERSON] (далі Позичальник) було укладено кредитний договір № 2001252223001 (а.с. 24). Укладення договору відбулося в електронній формі з дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Позичальник підписала Заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб шляхом накладення електронного цифрового підпису (одноразового ідентифікатора), чим підтвердила свою згоду з умовами Публічної пропозиції Банку, Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку. Відповідно до умов вказаного Договору та наданих Банком паспорту споживчого кредиту та довідки про збільшення кредитного ліміту ( а.с. 46), Позичальнику було відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт. Хоча первинна сума ліміту, згідно з наданою Відповідачем довідкою, становила 6 000,00 грн, судом встановлено, що в подальшому кредитний ліміт було збільшено до 39 500,00 грн. Факт погодження Позичальником збільшеного розміру кредитного ліміту та отримання кредитних коштів підтверджується випискою по особовому рахунку Відповідача (а.с. 51зв-58), з якої вбачається, що Відповідач активно користувалася кредитними коштами, здійснювала операції зі зняття готівки та безготівкові розрахунки на суми, що перевищують початковий ліміт, а також здійснювала часткове погашення заборгованості. Останній платіж на погашення заборгованості за цим договором було здійснено Відповідачем 25 серпня 2022 року, що підтверджується випискою по рахунку. Ця обставина має істотне значення для вирішення питання щодо переривання строку позовної давності. 09 липня 2021 року між тими ж сторонами було укладено другий кредитний договір № 1001918583601 (а.с. 21-22). Правочин також вчинено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування. За умовами цього договору Банк надав Позичальнику кредитні кошти (тіло кредиту) у розмірі 30 000,00 грн шляхом перерахування на поточний рахунок, що підтверджується платіжною інструкцією про видачу кредиту (а.с. 46 зв). Умовами цього договору, окрім сплати процентів за користування кредитом, було передбачено обов`язок Позичальника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Згідно з розрахунком Банку, нарахування цієї комісії здійснювалося щомісячно протягом строку дії договору. Щодо порушення зобов`язань та розміру заборгованості Банк свої зобов`язання за обома договорами виконав у повному обсязі, надавши Позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановлених лімітів та сум. Натомість Позичальник, в порушення умов кредитних договорів та вимог ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України, зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати плати за користування ним належним чином не виконувала. Платежі вносилися нерегулярно та не в повному обсязі, а згодом припинилися повністю. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, станом на 01.12.2024 року у Відповідача утворилася заборгованість перед Банком у загальному розмірі 104 187,58 грн, яка згідно з наданими Позивачем розрахунками складається з наступних елементів: 1.За договором від 20.02.2019 року № 2001252223001 загалом 70 550,87 грн, з яких: -38 734,15 грн заборгованість за тілом кредиту; -31 816,72 грн заборгованість за відсотками; -0,00 грн заборгованість за комісією. 2.За договором від 09.07.2021 року № 1001918583601 загалом 33 636,71 грн, з яких: -20 080,48 грн заборгованість за тілом кредиту; -3,89 грн заборгованість за відсотками; -13 552,34 грн заборгованість за комісією. Позивачем на адресу реєстрації місця проживання Відповідача направлялися письмові вимоги (повідомлення) про необхідність погашення простроченої заборгованості, що підтверджується копіями реєстрів поштових відправлень. Однак, у добровільному порядку вимоги Банку виконані не були, заборгованість залишається непогашеною, що стало підставою для звернення Банку до суду за захистом своїх порушених прав. Таким чином, між сторонами виник спір щодо наявності та розміру кредитної заборгованості та правомірності нарахування комісії. 5. Оцінка аргументів учасників справи та мотиви суду Щодо факту укладення договорів та суми кредитного ліміту Суд відхиляє доводи Відповідача про те, що за договором від 20.02.2019 року кредитний ліміт складав лише 6000 грн, а не 39500 грн. З наданої Позивачем виписки про рух коштів (а.с. 51зв-58) та Довідки про зміну кредитного ліміту (а.с. 46) вбачається, що Відповідач фактично користувалася коштами в межах збільшеного ліміту, здійснювала зняття готівки та розрахунки на суми, що перевищують 6000 грн. Вчинення дій щодо використання коштів свідчить про прийняття (акцепт) пропозиції банку щодо збільшення ліміту. Відповідно до ст. 207 ЦК України та ЗУ «Про електронну комерцію», правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку. Щодо позовної давності Суд відхиляє аргумент Відповідача про сплив позовної давності щодо вимог за договором від 20.02.2019 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Проте, згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Матеріалами справи (виписками по рахунку) підтверджується, що Відповідач здійснювала погашення заборгованості за договором № 2001252223001 до 25.08.2022 року. Вчинення останнього платежу перервало перебіг позовної давності. Оскільки з моменту останнього платежу (25.08.2022) до моменту подання позову (24.02.2025) не минуло трьох років, строк позовної давності Позивачем не пропущено. Щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості (Договір № 1001918583601) Суд визнає обґрунтованими заперечення Відповідача в частині незаконності нарахування щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 13 552,34 грн. Згідно з ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, та практики апеляційних судів (зокрема, постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.09.2025 у справі № 212/765/25), банк має право встановлювати комісію лише за додаткові та супутні послуги, які надаються споживачу (розрахунково-касове обслуговування тощо), за умови, що перелік цих послуг чітко визначений і погоджений зі споживачем. У договорі № 1001918583601 Позивач не зазначив конкретного переліку послуг, за які встановлено щомісячну комісію. Дії банку щодо ведення рахунку, зарахування коштів на погашення кредиту є супутніми діями, які банк вчиняє на власну користь для обліку заборгованості, і вони не можуть бути окремою оплачуваною послугою для споживача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Встановлення щомісячної комісії за «обслуговування кредиту» без надання споживачу додаткової самостійної послуги є несправедливою умовою договору. Оскільки умова договору про сплату щомісячної комісії є нікчемною в силу закону, нарахування заборгованості за комісією в розмірі 13 552,34 грн є безпідставним і не підлягає стягненню. 6. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2001252223001 від 20.02.2019 року, суд враховує наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Разом з тим, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Оскільки судом встановлено, що відповідач здійснювала платежі на погашення заборгованості за договором від 20.02.2019 року до 25 серпня 2022 року включно, що підтверджується випискою по рахунку, перебіг позовної давності переривався. З моменту останнього платежу до моменту звернення до суду (лютий 2025 року) трирічний строк не сплив, тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Щодо позовних вимог в частині стягнення комісії за кредитним договором № 1001918583601 від 09.07.2021 року, суд застосовує норми законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак лише за надання додаткових та супутніх послуг. Разом з тим, згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 сформульовано правовий висновок, згідно з яким, якщо в кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, і такі послуги не є самостійними, а є супутніми діями банку на власну користь (наприклад, облік заборгованості), то положення договору про встановлення такої комісії є нікчемними. У кредитному договорі № 1001918583601 від 09.07.2021 року банк встановив щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі, визначеному в графіку платежів. Проте, банк не надав доказів того, які саме додаткові послуги (окрім стандартних процедур обліку боргу, які банк зобов`язаний вести згідно з законодавством) надавалися відповідачу за цю плату. Надання інформації про стан рахунку, зарахування коштів на погашення кредиту є діями, які банк вчиняє для забезпечення власної господарської діяльності, і вони не можуть бути окремим платним сервісом для споживача у вигляді щомісячної комісії. За таких обставин положення кредитного договору від 09.07.2021 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначено, що якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину (його частини), то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованої комісії у розмірі 13 552,34 грн, оскільки нарахування здійснено на підставі нікчемної умови договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Стягненню підлягає підтверджена сума основного боргу (тіла кредиту) та відсотків за користування коштами за обома договорами, за вирахуванням нарахованої комісії. Загальна сума до стягнення становить: 104 187,58 грн (заявлена сума) - 13 552,34 грн (комісія) = 90 635,24 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial