Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

Позивач ТОВ "СВЕА ФІНАНС" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути заборгованість за укладеним 09 листопада 2018 року з АТ "Ідея Банк" кредитним договором №Z62.20758.004493185 у сумі 89 712,61 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. В обґрунтування вимог зазначено про отримання відповідачем на підставі укладеного договору грошових коштів в сумі 50 000,00 грн. з погодженою відсотковою ставкою та іншими, передбаченими умовами договору, платежами. Відповідач виконувала кредитні зобов`язання з істотним порушенням умов договору, що призвело до виникнення указаної заборгованості. 25 липня 2023 року на підставі укладеного з АТ"Ідея Банк" договору факторингу №01.02-31/23 до позивача перейшло право вимоги кредитора до [PERSON] за кредитним договором №Z62.20758.004493185, тому з метою захисту прав нового кредитора, позивач просить вимоги задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій до суду письмовій заяві просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, в зв`язку з перебуванням на військовій службі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, з підстав викладених у відзиві Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Відповідно до положень ч.1 ст.2 статті 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України\~підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Судом встановлено, що 09 листопада 2018 року між позивачем Акціонерним товариством "Ідея Банк" та відповідачем [PERSON] було укладено кредитним договір №Z62.20758.004493185, відповідно до п.1.1. банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 50 000,00 грн. а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами і платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно із Графіком платежів. Положеннями п.1.2 договору сторони погодили, що банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців, датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника. Згідно положень п.1.3, 1.4. договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки становить 9,5%, що разом з маржею банку становить змінювану процентну ставку в розмірі 15%. Згідно положень ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно положень пункту першого частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті\~це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Положеннями ч.1 ст.1077\~ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно\~положень ст.514 ЦК\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 25 липня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ Україна", який в подальшому змінив найменування на ТОВ"СВЕА ФІНАНС", як фактором, та Акціонерним товариством "Ідея Банк", як клієнтом, було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до якого клієнт відступає фактору право вимоги, а фактор набуває право вимоги, що належить клієнту і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками в розмірі портфеля заборгованості, фактор же одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов`язань боржників за кредитними договорами. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ"СВЕА ФІНАНС" набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року. Згідно даних\~витягу з реєстру боржників №1 до договору факторингу від 25 липня 2023 року №01.02-31/23 заборгованість відповідача перед ТОВ "СВЕА ФІНАНС" складає 89 712,61 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 38 503,35 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 14 089,26 грн. та заборгованості за\~комісіями 37 120,00 грн.. Відповідно до положень ч.1 ст.627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно положень ч.1 ст.638ЦК України\~істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст.526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно положень ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до положеньч.1 ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1\~статті 1048 ЦК України). Згідно положень ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року сторони погодили суму кредиту та процентну ставку. Сторонами у справі не заперечується факт укладання кредитного договору, суму отриманого кредиту та розмір нарахованих відсотків за кредитом. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 89 712,61 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 38 503,35 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 14 089,26 грн. та заборгованості за іншими процентними платежами 37 120,00 грн.. Відповідач заперечує проти вимоги позивача щодо заборгованості за іншими процентними платежами в розмірі 37 120,00 грн., при цьому у довідці-розрахунку позивач зазначає вище вказану суму як заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями. З наданих документів все ж таки незрозуміло, що це за сума і на підставі якого пункту договору вона нарахована. Тому вважає, що позивачем протиправно заявлено стягнення комісії за обслуговування кредиту, так як така умова кредитного договору є нікчемною, а відповідно в частині стягнення комісії у розмірі 37 120,00 грн. повинно бути відмовлено. Залишається вимога про сплату тіла кредиту у розмірі 38 503,35 грн. та процентів за користування кредитом 14 089,26 грн., разом 52592,61 грн. Відповідно до виписки, наданої позивачем, відповідачкою було сплачено на користь АТ "Ідея банк" 73284,26 грн., з яких АТ "Ідея банк" зараховано як плату за обслуговування кредиту 45900,00 грн., а так як така умова в договорі є нікчемною, вважає, що 45900,00 грн. слід зарахувати в тіло кредиту, і залишиться 6692,61 грн.(52592,61 грн 45900,00), в зв`язку з вище викладеним відповідач визнає позов у розмірі 6692,61 грн.. Відповідно до положень\~ст.204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені\~ст.203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позову зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 766/8096/20 (провадження № 61-15716св20). Згідно положень ч.2,3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень \~ст.\~217 ЦК України\~недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Положеннями ч.4 ст.42\~Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11, частини восьмої статті\~18, частини третьої статті\~22 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також\~Законом України "Про захист прав споживачів". Відповідно до положень абзацу третього частини четвертої\~статті 11 Закону України" Про захист прав споживачів"\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Згідно положень ч.5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності\~Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до положень частин першої-другої, п`ятої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності\~Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно положень пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набрав чинності\~Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у\~Законі України "Про захист прав споживачів"\~статтю 11 викладено у такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України "Про споживче кредитування". Положення частин першої, другої, п`ятої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~з набранням чинності\~Закону України "Про споживче кредитування"\~залишилися незмінними, проте, враховуючи ультра активну форму дії\~Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено комісію за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, підлягають перевірці на відповідність змісту положень\~Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 1 Закону України "Про споживче кредитування"\~загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно положень частиною другою\~статті 8 Закону України "Про споживче кредитування"\~до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування,юридичне оформлення тощо. На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті\~1\~та частини другої статті\~8 Закону України "Про споживче кредитування"\~Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49\~затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж\~постановою\~визнано такою, що втратила чинність,\~постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Відповідно до положень пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог\~Закону України "Про споживче кредитування"\~та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України "Про споживче кредитування"\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до положень частини першої\~статті 11 Закону України "Про споживче кредитування"\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою\~статті 12 Закону України "Про споживче кредитування"\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту,\~яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит,\~ укладеного після набуття чинності\~Законом України "Про споживче кредитування"\~щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною\~відповідно до ч.1,2 ст.\~11, ч.5 ст.12 Закону України "Про споживче кредитування". Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. З даних\~довідки-розрахунку\~заборгованість [PERSON] за кредитним договором №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року скдадає 89 712,61 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 38 503,35 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 14 089,26 грн. та заборгованості за\~нарахованими та\~несплаченими комісіями 37 120,00 грн. (даний факт також підтверджується даними витягу з реєстру боржників, при цьому в позовній заяві позивач зазначає вище вказану суму як заборгованість за іншими процентними платежами). Представник відповідача у відзиві зазначає, що відповідно до виписки, наданої позивачем, відповідачем було сплачено на користь АТ "Ідея банк" 73 284,26 грн., з яких АТ "Ідея банк" зараховано як плату за обслуговування кредиту 45900,00 грн., а так як така умова в договорі є нікчемною, тому вважає, що 45900,00 грн. слід зарахувати в тіло кредиту, і залишиться 6692,61 грн.(52592,61 45900,00). Згідно даних виписки з 09 листопада 2018 року по 25 липня 2023 року, вбачається часткове погашення заборгованості по кредиту відповідачем, але що саме вказані кошти зараховано як плату за обслуговування кредиту, судом не встановлено. Ухвалою суду від 19 червня 2025 року у позивача витребувано детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року, та станом на день розгляду справи ухвала суду не виконана. Зазначені у п.1.11 послуги за обслуговування кредиту банком не можуть носити платний характер з огляду на той факт, що споживач має право отримувати їх безоплатно згідно з частинами першою та другою\~статті 11 Закону України"Про споживче кредитування". Отже, положення кредитного договору №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України "Про споживче кредитування". Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21. Оскільки з наданого позивачем довідки - розрахунку заборгованості відповідача встановлено, що позивачем нараховано відповідачеві суму заборгованості\~за комісією\~без зазначення, які саме дії кредитора входять до такого обслуговування, яку позивач просить стягнути з відповідача - підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії за кредитним договором суд не вбачає. Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, саме в розмірі 52 592,61 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 38 503,35 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 14 089,26 грн.. Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2422,40 грн., які у відповідності до положень\~ст.141 ЦПК України\~підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 1420,09 грн..

Outcome: partial