Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути заборгованість за укладеним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитним договором № 748268474 від 09.06.2021 у сумі 64\~021,00 грн., з яких18\~000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 46\~021,00 грн. заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, посилаючись на відступлення права вимоги за вказаним договором первісним кредитором та неналежне виконання відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань. В обґрунтування\~вимог позивачем\~зазначено про\~укладення 09\~червня 2021\~року між\~ТОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» та\~ [PERSON] договору кредитної лінії № 748268474 шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), про що свідчать умови договору, реквізити та підписи сторін, за яким відповідач отримала кредитні кошти в погодженій умовами договору сумі. Зазначено про укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 748268474\~від 09.06.2021. Між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн Фінанс» 30 жовтня 2023 року було укладено договір факторингу № 30/1023-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 748268474 від 09.06.2021. Між ТОВ «Онлайн Фінанс» та позивачем 04 червня 2025 року укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 748268474 від 09.06.2021. Тому оскільки умови кредитного договору відповідачем виконувались неналежним чином, кредит та відсотки у встановлені договором строки не сплачені, з метою захисту прав нового кредитора, позивач просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 22 серпня 2025 року прийнято до провадження позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. Згідно прохальної частини тексту позовної заяви, представник позивача Хлопкова М.С. просить розгляд справи проводити за відсутності представника. Представник відповідача адвокат Вовк М.В. звернувся до суду з відзивом на позов та клопотанням про поновлення строку на його подання, яке суд, з урахуванням його обґрунтування, вважає можливим задовольнити. У відзиві на позов сторона відповідача не заперечує щодо отримання кредитних коштів відповідачкою та стягнення боргу за тілом кредиту, однак не визнає вимоги в частині стягнення відсотків поза межами строку кредитування, який погоджений сторонами терміном 30 днів. Наголошено, що з урахуванням того, що в кредитному договорі визначено строк виконання зобов`язання, терміном до 09.07.2021, що є істотною умовою договору, то встановлення пунктом 1.12.1 цього договору умова не є відкладальною щодо строку виконання зобов`язання. Тому виходячи з розрахунку т18\~000,00 грн. (тіло кредиту) х 1,70% (базова процентна ставка) х 30 днів (строк кредитування) підлягає стягненню сума відсотків 9\~180,00 грн., що становить загальну суму боргу 27\~180,00 грн., яку і слід стягнути з відповідача на користь позивача. У відповіді на позов представником позивача обґрунтовано алгоритм нарахування відсотків відповідачці за користування кредитом з урахуванням погоджених нею умов договору, нарахування 13 липня 2021 року різниці між нарахованими відсотками за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. Пунктом 1.12.2 погоджено сплату процентів позичальником з наступного дня після дисконтного періоду, з яким відповідачка погодилась, підписавши договір та отримавши кошти за ним. наголошено, що у позивача наявні правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії (відповідно до статті 1048 ЦПК України), так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст. 625 ЦПК України), тому наполягає на задоволенні вимог. У письмових запереченнях на відповідь на позов представником відповідача зазначено доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позов та доповнено, що право нараховувати відсотки за ч. 2 ст. 625 ЦК України згідно пункту 4.3 кредитного договору у позивача є лише за 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду, однак стороною позивача нараховані відсотки за період з 09.06.2021 до 06.10.2021, а отже відсутні підстави вважати, що нарахування здійснено в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, беручи також до уваги відсутність цієї вимоги в прохальній частині тексту позовної заяви. Тому оскільки нарахування відсотків за ст. 1048 ЦК України та ст. 625 ЦК України мають різну правову природу, підлягають розгляду вимоги позивача, заявлені ним в частині нарахування процентів саме в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України в межах строку кредитування з 09.06.2021 до 09.07.2021. Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів\~України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, 09 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 748268474, відповідно до пункту 1.1 якого Товариство зобов`язалось надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі кредитного ліміту на суму 18\~000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Цей правочин у розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, що не спростовано в судовому засіданні останнім. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Кредитодавець виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошти згідно умов кредитного договору, що підтверджується наданою АТ КБ «ПриватБанк», як банком-емітентом, на виконання ухвали суду випискою по рахунку [PERSON] на підтвердження факту зарахування 09 червня 2021 року на картковий рахунок відповідача суми кредиту в розмірі 18\~000,00 грн. Верховний Суд у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 753/16762/15-ц (провадження № 61-7242 св 24) вказав, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц. Згідно частини першої статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517\~ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). 28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 та додаткові угоди до нього від 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2022 року, 31 грудня 2023 року, тощо, відповідно до змісту яких до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками, що підтверджується письмовими доказами у справі, у тому числі й за кредитним договором № 748268474 від 09.06.2021. 30\~жовтня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс», як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», як фактором, було укладено договір факторингу № 30/1023-01, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками, у тому числі й за кредитним договором № 748268474 від 09.06.2021. 04 червня 2025 року між Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«ФК «Онлайн\~Фінанс»,\~як клієнтом,\~та Товариством\~з обмеженою\~відповідальністю «Юніт\~Капітал»,\~як фактором, було укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 748268474 від 09.06.2021. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). У зв`язку з порушеннями зобов`язань за укладеним договором, відповідач [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту в сумі 18\~000,00 грн., яка визнається стороною відповідача та підлягає стягненню з неї на користь позивача, як нового кредитора за договором № 748268474 від 09.06.2021. Стосовно нарахування та стягнення процентів за користування кредитом, суд вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до частини першої статті та частини першої статті 1054\~ЦК\~України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048\~ЦК\~України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Так, пунктом 1.7 кредитного договору № 748268474 сторони погодили, що кредитна лінія надається строком на 30 (тридцять) днів від дати отримання кредиту позичальником (далі «дисконтний період»). Умови пролонгації визначені положеннями пункту 1.8 кредитного договору, відповідно до якого сторони погодили, що встановлений в п. 1.7. договору строк Дисконтного періоду та, відповідно, строк надання Кредитної лінії може бути\~продовжено позичальником, шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень Дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена. Однак доказів виконання позичальником умов п. 1.8 кредитного договору, а отже доказів пролонгації кредитного договору, матеріали справи не містять. Сплата, відповідно до наданого первісним кредитором розрахунку, 20 липня 2021 року в рахунок боргу 5,00 грн. не свідчить про виконання позичальником умов п. 1.8 договору з огляду на відсутність оплати всіх нарахованих процентів станом на цю дату. Відповідно до пункту 1.9.3 кредитного договору, базова процентна ставка за користування кредитом становить 1,70 %. Таким чином, оскільки умовами договору № 748268474 сторони погодили строк дії кредитної лінії терміном 30 днів, а тому відсотки за користування кредитом виходячи з розрахунку 18\~000,00 грн. (тіло кредиту) х 30 днів (строк кредитування) х 1,70% (базова процентна ставка) становлять в сумі 9\~180,00 грн., яка підлягають стягненню з відповідачки як нарахована в межах строку кредитування, погодженого умовами договору. При цьому суд ураховує правові висновки, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 754/4475/19 (провадження № 61-5491св21), де зазначено; «у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). З аналізу зазначеної норми можна зробити висновок, що відкладальна обставина, це така обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Тобто сторони на момент укладення правочину, щодо якого правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини, усвідомлюють можливість ненастання такої обставини. Водночас згідно з абзацом другим частини першої статті 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. За змістом цієї норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, відповідна подія має неминуче настати. Тлумачення змісту договору не може бути таким, що призводитиме до неможливості виконання договірного зобов`язання взагалі і ніколи. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 740/2904/17 (провадження № 61-15352св20). У постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 761/46622/19 (провадження № 61-4342св23) Верховним Судом зазначено, що «відкладальна обставина повинна мати вірогідний характер, однак сторонам завчасно невідомо, чи матиме місце така обставина. Укладаючи правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність. Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні. Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати». За таких обставин суд погоджується з доводами представника відповідача про відсутність підстав застосування пункту 1.12.1 договору в цій частині з огляду на чіткість визначення строку кредитування та положення договору щодо умов нарахування відсотків в межах строку, встановленого п. 1.7 кредитного договору. Стосовно посилання сторони позивача на право кредитодавця одночасного застосування положень частини 1 статті 1048 ЦК України та частини 2 статті 625 ЦК України, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 тлумачила умови договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування та установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, виснувала, що слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказавши, що у подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). Пунктом 4.3 кредитного договору № 7482684774, сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розмірі визначеному в п.1.7.2. договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Разом з тим ні з тексту позовної заяви, ні з наданих розрахунків не вбачається нарахування кредиторами за вказаним кредитним договором відсотків саме за частиною другою статті 625 ЦК України: з огляду на рівність сум (по 414,00 грн. щомісячно), нарахованих у період з 14.07.2021 до 06.10.2021 первісним кредитором та новим кредитором ТОВ «Таліон Плюс», за договором здійснювалось нарахування відсотків саме на підставі ст. 1048 ЦК України, а тому суд відхиляє доводи позивача в цій частині, приймаючи до уваги також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 грудня 2022 року у справі № 640/15421/15-ц (провадження № 61-11329св21). Посилання позивача на пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 щодо права банку нараховувати проценти поза межами строку кредитування до дати фактичного погашення кредиту, суд не приймає до уваги з огляду на те, що вказаний пункт стосувався узгодження сторонами у тексті договору умов погашення кредиту та процентів за користування кредитом: вказаний пункт не є правовим висновком Великої Палати Верховного Суду і не може застосовуватися до цих правовідносин, адже у справі № 910/17048/17 предметом розгляду справи було право банку на автоматичну зміну розміру змінюваної процентної ставки без укладення між сторонами будь-яких додаткових угод, що відповідає принципу свободи договору з урахуванням рівності статусу сторін такого договору, з огляду на погоджені умовами договору положення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1-3 статті 12 ЦПК України). Ураховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Ураховуючи часткове задоволення вимог позивача, суд вважає необхідним відшкодувати ТОВ «Юніт Капітал» понесені витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог виходячи з розрахунку: 27\~180,00 грн. (сума боргу, задоволена судом) * 2\~422,40 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 64\~021,00 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення) = 1\~028,43 грн. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). У частині восьмій статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 містяться висновки: «Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено». Аналогічні позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 . При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Відповідно до частини другої статті 141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи викладені у відзиві на позов заперечення відповідача у частині відшкодування витрат на правничу допомогу, та аналогічні доводи, викладені стороною позивача у відповіді на відзив та письмових запереченнях, беручи до уваги принцип пропорційності задоволених\~вимог при покладенні на сторін судових витрат, суд вважає, що понесені позивачем та відповідачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у сумі 3\~000,00 грн. кожному, виходячи з розміру заявлених до стягнення та задоволених судом вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22), а також засад розумності та справедливості.

Outcome: approved