Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

Товариство з\~обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»\~(далі\~також \~ТОВ «Коллект\~Центр», позивач) звернулося до суду з\~позовом до [PERSON] (далі\~також \~відповідач),\~в якому\~просить стягнути\~з\~відповідача\~на його\~користь заборгованість\~за договорами №\~AG2156179\~(L5305813)\~від 18.02.2019,\~№ AG2168294\~(L9310001)\~від 12.05.2019\~у розмірі\~48\~420 гривень, судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 гривень та понесенні витрати на правову допомогу у розмірі 16\~000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДІНЕРО» та [PERSON] укладено договір № AG2156179 (L5305813). Крім цього, 12.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДІНЕРО» та [PERSON] укладено договір № AG2168294 (L9310001). Товариство свої зобов`язання за\~договорами виконало в повному\~обсязі, а саме надало відповідачу грошові\~кошти в обсязі та у строк, визначеними умовами кредитних\~договорів. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитних\~договорів, в\~результаті чого\~загальний розмір заборгованості становить 48\~420 гривень. 22.08.2019 між ТОВ «ФK «ДІНЕРО» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» укладено Договір відступлення № 22-08/19, у відповідності до умов якого ТОВ «ФK «ДІНЕРО» передає (відступає) ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» приймає належні ТОВ «ФK «ДІНЕРО» права вимоги до боржників, включно і до [PERSON] за договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019та за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019. 20.01.2023 між ТОВ «Коллект центр» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 20-01/2023, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» передає (відступає) ТОВ «Коллект Центр» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Коллект Центр» приймає належні ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» права вимоги до боржників, включно і до [PERSON] за договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019та за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019. Таким чином\~вказує,\~що позивач наділений правом\~вимоги до\~відповідача за\~договорами № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019та за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019 загальному розмірі\~48\~420 гривень. Зазначає, що відповідач не вживає жодних заходів, які свідчать про наміри виконувати зобов`язання, передбачені Договорами, ухилився від виконання зобов`язань перед позивачем. Таким чином,\~позивач просить\~стягнути на\~його користь\~з відповідача\~заборгованість за договорами № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019та за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019 загальному розмірі 48\~420 гривень та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 22.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати за участю сторін. 05.11.2025 судом отримано від представника відповідача відзив на позовну заяву, згідно якого сторона відповідача заперечила позовні вимоги частково та просила постановити рішення, яким позові вимоги позивача задоволити частково на загальну суму 30\~420 грн., а саме стягнути із відповідача за кредитними договором 18.02.2019 № AG2156179 (L5305813) 12\~000 грн., як непогашення частини отриманого тіла кредиту, за кредитним договором від 12.05.2019 № AG2168294 (L9310001) непогашеного тіла кредиту в сумі 8 100 грн., а також нарахування відсотків за договором № AG2156179 (L5305813) із ТОВ «ФK «ДІНЕРО» від 18.02.2019 на суму 2868 грн., комісії та пені за договором позики № AG2168294 (L9310001) із ТОВ «ФK «ДІНЕРО» від 12.05.2019 у сумах відповідно 3\~402 грн. та 4050 грн. В решта частині позовних вимог позивача відмовити за безпідставністю та відшкодування судового збору покласти на сторони пропорційно задоволення позовних вимог . 12.11.2025 представник позивача подав через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, згідно якого сторона позивача підтримує позові вимоги та просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, натомість позивач у прохальній частині позову просив розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду даної справи. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Матлашевський В.Л. в судовому засіданні вказав, що відповідачка позовні вимоги визнає частково з підстав, зазначених у відзиві на позов, та надав пояснення аналогічні викладеним у даному відзиві. Просив позов частково задоволити. За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 18.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДІНЕРО» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № AG2156179 (L5305813) підписаний відповідачем електронним підписом, відповідно до умов якого відповідач отримав ліміт кредитної лінії\~13000 грн.; сума кредиту 12 000 грн.; відсоткова ставка, в день 0,65 %; комісія за підготовку та направлення документів /повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю, в день 180 грн.; потенційний ліміт кредитної лінії 20000 грн.; надана сума кредиту\~12 000 грн.; загальна вартість кредиту 14\~340 грн.; реальна річна відсоткова ставка 234 %; дата повного погашення 20.03.2019; штраф, якщо є\~50 %. Із довідки про ідентифікацію, наданої ТОВ «ДІНЕРО» вбачається, що [PERSON] 18.02.2019 уклала із ТОВ «ДІНЕРО» договір № AG2156179 (номер договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця L5305813) на суму 15000 грн. строком на 30 днів. Прийняття та підтвердження умов договору, додаткової угоди, їх підписання позичальником здійснено шляхом використання електронного підпису\~одноразового ідентифікатора (otp-пароль), а саме - 972014, 939008 відповідно. ТОВ «ФК «ДІНЕРО» свої зобов`язання за договором № AG2156179 (L5305813) виконала, а саме надала позичальнику грошові кошти у розмірі 12000 грн. та у строк визначеними умовами договору, що підтверджується довідкою АТ «ТАСКОМБАНК» про підтвердження переказу №808/47.1 від 13.01.2025. Відповідач не заперечував факт отримання нею коштів у розмірі 12 000 грн., що підтверджує факт виконання ТОВ «ФК «ДІНЕРО» своїх зобов`язань за умовами даного договору. Проте, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів перерахування грошових коштів на користь відповідача у розмірі 3000 грн., що також і заперечувалось стороною відповідача. З наведеного вбачається, що ТОВ «ФК «ДІНЕРО» належним чином виконало свої зобов`язання за вказаним договором, надавши відповідачу у кошти у розмірі 12000 грн., в порядку передбаченому умовами вищевказаного договору. Крім цього, 12.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДІНЕРО» та [PERSON] укладено договір позики № № AG2168294 (L9310001) підписаний відповідачем електронним підписом, відповідно до умов якого відповідач отримав суму позики 8100 грн.; комісія за підготовку та направлення документів /повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю: 3402 грн.; дата повного виплати 11.06.2019; пеня, якщо є\~1,5 %. Із довідками про ідентифікацію, наданих ТОВ «ДІНЕРО» вбачається, що [PERSON] 12.05.2019 уклала із ТОВ «ДІНЕРО» договір № AG2168294 (номер договору в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця L9310001) на суму 8100 грн. строком на 30 днів. Прийняття та підтвердження умов договору, додаткової угоди, їх підписання позичальником здійснено шляхом використання електронного підпису одноразового ідентифікатора (otp-пароль), а саме 483088 відповідно. ТОВ «ФК «ДІНЕРО» свої зобов`язання за договором AG2168294 (L9310001) виконало, а саме надало позичальнику грошові кошти у розмірі 8100 грн. та у строк визначеними умовами договору, що підтверджується довідкою АТ «ТАСКОМБАНК» про підтвердження переказу №303/47.1 від 06.01.2025. Відповідач не заперечувала факт отримання нею коштів у розмірі 8 100 грн., що підтверджує факт виконання ТОВ «ФК «ДІНЕРО» своїх зобов`язань за умовами даного договору. З наведеного вбачається, що ТОВ «ФК «ДІНЕРО» належним чином виконало свої зобов`язання за вказаним договором, надавши відповідачу у кошти у розмірі 8100 грн., в порядку передбаченому умовами вищевказаного договору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої\~статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга\~статті 14 ЦК України). Як визначено у ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У відповідності до умов Правил відповідач акцептував оферту шляхом заповнення заявки на отримання кредиту на сайті товариства, вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення, в тому числі і реквізити банківської карти. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Стаття 627\~ЦК\~України та ст.6\~цього\~Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як визначено у ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У частині ч. 2 ст. 639 ЦК України\~визначено що, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 Кодексу). Аналогічні висновки\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду від\~09\~вересня 2020\~року у\~справі №\~732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до ст.\~5\~Закону\~України\~«Про\~електронні\~документи\~та\~електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст.\~8\~Закону\~України «Про\~електронні документи\~та електронний\~документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України\~«Про електронну\~комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»\~передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис»,\~електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Згідно зі ст.\~4\~Закону\~України\~«Про\~електронний\~цифровий\~підпис», електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Статтею 6\~Закону\~України\~«Про\~електронний\~цифровий\~підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»,\~електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»,\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст.\~11\~Закону\~України\~«Про\~електронну\~комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст.\~3\~Закону\~України\~«Про\~електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. У статті 204\~ЦПК\~України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови їх надання, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких Договорів, на таких умовах шляхом підписання Договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію». Також, ТОВ «ДІНЕРО» свої зобов`язання перед відповідачем виконало не в повному обсязі, надавши кредит по договору № AG2156179 в розмірі 13000грн., по договору № AG2168294 в розмірі 8100грн., натомість відповідач взяті на себе за договорами зобов`язання перед ТОВ «ДІНЕРО» не виконав, оскільки не вносив платежі, передбачені умовами договорів, та проценти за користування коштами. У зв`язку з відсутністю здійснення платежів на виконання умов договорів у відповідача утворилась заборгованість. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (стаття 1078 ЦК України). За частиною\~1 статті 1077,\~частиною 3\~статті 1079\~ЦК України\~за договором\~факторингу (фінансування\~під відступлення\~права грошової\~вимоги)\~одна сторона\~(фактор)\~передає або зобов`язується\~передати грошові\~кошти в\~розпорядження другої\~сторони (клієнта)\~за плату\~(у будь-який\~передбачений договором\~спосіб),\~а клієнт\~відступає або зобов`язується\~відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 514, частиною 1 статті 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 22.08.2019 між ТОВ «ФK «ДІНЕРО» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» укладено Договір відступлення № 22-08/19, у відповідності до умов якого ТОВ «ФK «ДІНЕРО» передає (відступає) ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» приймає належні ТОВ «ФK «ДІНЕРО» права вимоги до боржників, включно і до [PERSON] за договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 та за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019. 20.01.2023 між ТОВ «Коллект центр» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 20-01/2023, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» передає (відступає) ТОВ «Коллект Центр» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Коллект Центр» приймає належні ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» права вимоги до боржників, включно і до [PERSON] за договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 та за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019. Згідно з витягу з Додатку №1 до Додаткової угоди №1 від 04.02.2025 (до договору № 20-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20.01.2023, заборгованості відповідача за договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 становить 32 868 грн., яка складається із: заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 15 000 грн.; заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 2 868 грн.; заборгованість за нарахованими комісіями у розмірі 7500 грн. та пеня у розмірі 7500 грн. Згідно з витягу з Додатку №1 до Додаткової угоди №1 від 04.02.2025 (до договору № 20-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20.01.2023, заборгованості відповідача за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019 становить 15\~552 грн., яка складається із: заборгованість за основним зобов`язанням у розмірі 8 100 грн.; заборгованість за нарахованими комісіями у розмірі 3 402 грн. та пеня у розмірі 4050 грн. Таким чином, внаслідок укладення вищезазначених договорів відступлення та додатків до таких договорів, до ТОВ «Коллект Центр» перейшли всі права первісного кредитора у зобов`язаннях за вищезазначеними договорами. Згідно розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем за договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 у відповідача утворилась заборгованість за даним договором у розмірі 32\~868 грн., яка складається з: заборгованість по основній сумі заборгованості у розмірі 15 000 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 2\~868 грн.; заборгованість з комісії розмірі 7500 грн. та заборгованість з пені у розмірі 7500 грн. Згідно розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем за договором № AG2168294 (L9310001) від 12.05.2019 у відповідача утворилась заборгованість за даним договором у розмірі 15\~552 грн., яка складається з: заборгованість по основній сумі заборгованості у розмірі 8 100 грн.; заборгованість з комісії розмірі 3\~402 грн. та заборгованість з пені у розмірі 4050 грн. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). У статті 526\~ЦК\~України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 статті 599 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)(стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання»(статті 530,\~631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частиною першою\~статті 530 ЦК України). Статтею 612\~ЦК\~України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 2 статті 1050\~ЦК\~України якщо договором установлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка\~за кредитом\~може бути\~фіксованою або змінюваною. Тип процентної\~ставки визначається\~кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної\~ставки (фіксована\~або змінювана)\~та порядок\~їх сплати за кредитним\~договором визначаються в договорі\~залежно від\~кредитного ризику, наданого забезпечення,\~попиту і\~пропозицій,\~які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Загальна сума\~заборгованості\~відповідача на\~момент подання\~позовної заяви\~за\~договорами №\~AG2156179\~(L5305813)\~від 18.02.2019\~та за\~договором №\~AG2168294\~(L9310001)\~від 12.05.2019\~становить 48\~420 гривень. Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача. Належних доказів того, що відповідач здійснив повне погашення тіла кредиту та процентів за вищевказаними кредитними договорами, матеріали справи не містять. Представник відповідача в судовому засіданні визнав частково суму заборгованості по договору № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019, зокрема 12 000 грн. заборгованість за кредитом та 2868 грн. заборгованість за відсотками. Надаючи оцінку\~сумі заборгованості\~по тілу\~кредиту та\~відсотками,\~наведеній позивачем\~у розрахунку по договору № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019, суд знаходить обґрунтовані підстави для сумнівів у правильності її нарахування, зокрема в частині надання додаткових коштів у розмірі 3000 грн., оскільки доказів про надання кредитних зазначених коштів в цьому розмірі відповідачу, перерахування їх на її банківський рахунок, матеріали справи не містять. Тому суд погоджується з доводами сторони відповідача та приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про надання відповідачу кредитних коштів за договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 у розмірі 3000 грн., перерахування їх на банківський рахунок відповідача, тощо. Також суд звертає увагу й на те, що матеріали даної цивільної справи не містять доказів погодження відповідачем умов додаткових угод до договору № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено загальний розмір заборгованості у розмірі 14 868 гривень за кредитним № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019, з яких: 12 000 грн. заборгованість за кредитом та 2\~868 грн. заборгованість за відсотками, а відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення зазначеної заборгованості є обґрунтованими. Водночас, суд вважає безпідставними вимоги про стягнення з відповідача комісії за кредитним договором № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 грн., з огляду на таке. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою\~статті 215 ЦК України\~визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України\~«Про\~захист\~прав\~споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18\~Закону\~України\~«Про\~захист прав\~споживачів» з набуттям чинності Закону України\~«Про споживче\~кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України\~«Про споживче\~кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Закон України\~«Про споживче\~кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»,\~після\~укладення\~договору\~про споживчий\~кредит\~кредитодавець\~на вимогу\~споживача,\~але\~не частіше\~одного разу\~на\~місяць,\~у\~порядку\~та на\~умовах,\~передбачених\~договором про\~споживчий\~кредит,\~безоплатно\~повідомляє йому\~інформацію про\~поточний\~розмір його\~заборгованості,\~розмір суми\~кредиту,\~повернутої кредитодавцю,\~надає виписку\~з рахунку/рахунків\~(за\~їх\~наявності)\~щодо\~погашення\~заборгованості,\~зокрема\~інформацію про\~платежі за\~цим договором,\~які\~сплачені,\~які\~належить\~сплатити,\~дати сплати\~або періоди\~у\~часі та\~умови сплати\~таких\~сум\~(за\~можливості\~зазначення таких\~умов у\~виписці),\~а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Нікчемний правочин (частина друга\~статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанову\~Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі №359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228\~ЦК\~України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Відповідно до\~висновку Верховного\~Суду у\~складі Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №\~204/224/21, якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У договорі № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 не\~зазначено в\~чому\~саме полягає дана комісія та за які саме банківські послуги призначена, а також принципу її нарахування такий договір не містить. Разом з тим, банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. Завданням цивільного\~судочинства є саме ефективний\~захист порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи інтересів. Такий захист можливий за\~умови,\~що права,\~свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22). Встановивши у Кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів) вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. Таким чином, встановивши, що банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто положення пункту 1 цього договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року в справі № 216/7637/21, від 09 лютого 2024 року в справі № 337/3703/22, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада2023 року в справі № 204/224/21. Ураховуючи вищезазначене, суд не\~вбачає підстав\~по договору № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії у розмірі 75 00 гривень, тому в цій частині позову слід відмовити. З аналогічних підстав суд не вбачає підстав для стягнення пені по договору № AG2156179 (L5305813) від 18.02.2019 у розмірі 7 500 грн., оскільки матеріали справи містять чисельні додаткові угоди, які встановлюють різні кінцеві дати погашення кредиту, відтак, невідомо які саме умови були погоджені відповідачем під час підписання такого кредитного договору. Окрім того умови договору не містять визначення порядку нарахування штрафних санкцій та відповідних періодів. Доказів підписання електронним цифровим підписом таких додаткових договорів, а відтак, погодження таких умов матеріали справи акож не містять. А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні визнав суму заборгованості по договору № AG2168294\~(L9310001)\~від 12.05.2019 повністю, зокрема заборгованість по основній сумі заборгованості у розмірі 8 100 грн.; заборгованість з комісії розмірі 3\~402 грн. та заборгованість з пені у розмірі 4050 грн., а відтак суд вважає за вказаним договором слід суму заборгованості задоволити повністю. Таким чином,\~враховуючи\~вищенаведені\~обставини та\~здійснені\~судом розрахунки,\~позивач,\~як\~новий\~кредитор,\~вправі\~вимагати\~повернення відповідачем\~заборгованості\~за договорами\~№\~AG2156179\~(L5305813)\~від\~18.02.2019,\~№\~AG2168294\~(L9310001)\~від\~12.05.2019\~у\~загальному\~розмірі 30\~420 гривень. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів\~ст. 263 ЦПК України,\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Зважаючи на\~вищенаведене,\~суд\~приходить\~до переконання,\~що\~відповідач\~належним чином\~не\~виконав\~своїх зобов`язань\~за\~кредитними\~договорами,\~а\~право\~вимоги за\~вказаними\~кредитними\~договорами перейшло\~до ТОВ\~«Коллект Центр»,\~відтак\~суд\~приходить до\~висновку,\~що\~позовні\~вимоги про\~стягнення\~з\~відповідача на\~користь\~позивача\~заборгованості за\~договорами\~№\~AG2156179\~(L5305813)\~від\~18.02.2019,\~№\~AG2168294\~(L9310001)\~від\~12.05.2019\~у\~загальному\~розмірі 30\~420 гривень є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в цій частині. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Однією з\~основних засад\~(принципів)\~цивільного судочинства\~є відшкодування\~судових витрат\~сторони,\~на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19). Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. В силу положень ст.\~17\~Закону\~України\~«Про\~виконання\~рішень\~і\~застосування\~практики\~Європейського\~Суду\~з\~прав\~людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції\~про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних\~свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні\~(щодо\~справедливої сатисфакції)\~від 19\~жовтня 2000\~року у\~справі «Іатрідіс\~проти\~Греції» (Iatridis\~v.\~Greece,\~заява №\~31107/96)\~ЄСПЛ вирішував\~питання обов`язковості\~для\~цього\~суду угоди,\~укладеної заявником\~зі своїм\~адвокатом стосовно\~плати за\~надані\~послуги,\~що\~спів\~ставна з\~«гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір,\~відповідно до\~якого клієнт\~погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний\~відсоток суми,\~якщо така\~буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони\~є юридично\~дійсними,\~можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й\~ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №\~\~905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial