Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. 08 грудня 2023 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) з позовом до [PERSON] , в якому просила суд: -Змінити розмір її частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , на\~55/100\~ідеальних часток замість\~1/3. -Змінити розмір частки Відповідача у праві спільної часткової власності на вказаний будинок на\~45/100\~ідеальних часток замість\~2/3. -Визнати за нею право власності в порядку спадкування на приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-6, що знаходяться в житловому будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у 1971 році її бабуся [PERSON] збільшила площу будинку, зробивши за свій рахунок житлову прибудову з дозволу місцевої ради та зі згодою інших співвласників, що підтверджується рішенням виконкому від 22.11.1985 року та актом часток МБТІ від 16.04.1986 року. Внаслідок цієї прибудови фактична частка сім`ї [PERSON] у користуванні будинком зросла до 55/100. Однак, за життя спадкодавців офіційна зміна розміру ідеальних (юридичних) часток у праві спільної власності не була проведена, і правовстановлюючі документи не були оновлені. Таким чином, на сьогоднішній день існує суттєва невідповідність між фактичним складним користуванням будинком (де Позивачці належить 55/100 площі) та офіційно зареєстрованим розміром її частки (1/3), що перешкоджає повноцінній реалізації нею права власності. Враховуючи наведене, а також той факт, що досягти згоди з Відповідачкою щодо мирного врегулювання цього питання не вдалося, позивачка змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Стислий виклад позиції відповідачки та реагування на неї з боку позиваки. 18 січня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідачки проти позову заперечував, пославшись на те, що прибудова, яка здійснена у 1971 році [PERSON] , не може бути підставою для зміни розміру часток у праві спільної власності, оскільки вона була проведена з порушенням вимог, чинного на той час законодавства. Так, згідно зі ст. 119 ЦК УРСР 1963 року та п. 26 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, для зміни часток була необхідна згода всіх співвласників та дозвіл виконкому місцевої Ради, що не було отримано. Відповідачка зазначає, що згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7, постановою Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 643/8396/13-ц, при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Відповідачка також вказує на те, що протягом понад 50 років, попередні власники частки позивачки не висували вимог щодо зміни часток, що свідчить про визнання ними розміру частки 1/3, що підтверджується зокрема тим, що у 2000 році батько позивачки погодився на розподіл земельної ділянки пропорційною до частки 1/3. Відповідачка вважає, що задоволення позову призведе до порушення її права власності, набутого добросовісно, та просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 07 липня 2025 року від представника позивачки, до суду надійшла відповідь на відзив, в якій остання наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що прибудова 1971 року була здійснена [PERSON] за згодою інших співвласників, що підтверджується рішенням виконкому від 22.11.1985 про встановлення права власності на прибудову та актом часток від 16.04.1986, при цьому інші співвласники не оскаржували вказані документи. Позивачка також вказує, що рішення виконкому від 22.11.1985 про встановлення права власності на прибудову свідчить про отримання необхідного дозволу. 20.03.2025 року від представника відповідачки [PERSON] , до суду надійшли пояснення, в яких відповідачка виступає проти задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Основною аргументацією є те, що прибудова, на яку посилається позивачка, була зведена у 1971 році як самочинне будівництво. Її спорудження відбулося без належної письмової згоди всіх співвласників, яка була обов`язковою вимогою законодавства того часу, а також без необхідного дозволу виконавчого комітету. Позивачка не надала жодних документів, що підтверджують таку згоду, оскільки згода, як правочин із суттєвими наслідками, мала бути оформлена саме в письмовій формі. Відповідачка наголошувала, що згідно із принципом змагальності, весь тягар доказування обставин, на які посилається позивачка, лежить саме на ній. Позивачка мала надати суду переконливі та допустимі докази, які б з високим ступенем вірогідності підтверджували факт надання згоди всіма співвласниками на здійснення прибудови та подальшу зміну часток. Проте цієї вимоги не було виконано. Крім того, зазначається, що відповідачка є добросовісним набувачем, яка набула 2/3 частки домоволодіння на підставі законних правочинів у 2021 році, і задоволення позову порушить її конституційне право власності.\~ 14.05.2025 року до суду надійшли пояснення від представника позивачки [PERSON] , в яких позивачка наполягає на повному задоволенні позовних вимог щодо зміни розміру ідеальних часток у спільній частковій власності та визнання права власності в порядку спадкування. Свою позицію позивачка обґрунтовує наступним: відповідно до ст. 119 ЦК УРСР, у 1971 році бабуся позивачки, [PERSON] , як співвласниця домоволодіння, з дозволу місцевого органу влади та згодою решти співвласників, збільшила корисну площу будинку шляхом прибудови, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 22.11.1985 року про встановлення права власності на прибудову та прийняття її до експлуатації. Внаслідок цього належна їй частка в загальній власності змінилася, що знайшло відображення в акті часток між співвласниками, складеному інженером МБТІ від 16.04.1986 року, згідно з яким частка, що перебуває у фактичному володінні сім`ї [PERSON] , становить 55/100 частки домоволодіння. Згода співвласників на прибудову підтверджується тим, що за життя вони не оскаржили рішення виконкому про встановлення права власності на прибудову, а також тим, що прибудова не була предметом спору протягом понад 50 років. Заперечення відповідачки щодо необхідності письмової форми згоди є необґрунтованим, оскільки чинні на той час норми ст. 119 ЦК УРСР та п. 26 Інструкції не вимагали саме письмового оформлення такої згоди. 09.09.2025 року до суду надійшли пояснення від представника відповідачки [PERSON] , в яких відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Свою позицію він обґрунтовує тим, що прибудова, на яку посилається позивачка, була здійснена у 1971 році як самочинне будівництво без належного дозволу виконавчого комітету та без документально підтвердженої згоди всіх співвласників, що суперечить вимогам статті 119 ЦК УРСР, яка діяла на той час. Крім того, відповідачка вказує, що предмет спору фактично відсутній, оскільки сторони вже десятиліттями користуються окремими частинами домоволодіння (квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] ) без взаємних претензій, а вимоги позивачки щодо зміни ідеальних часток є безпідставними. Також, 09.09.2025 року до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності від представника [PERSON] , в якій відповідачка просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову ще й з цієї підстави. Свою позицію сторона відповідачки обґрунтовує тим, що правовідносини, на які посилається позивачка, виникли у 1971-1985 роках, коли була споруджена прибудова бабусею позивачки [PERSON] та її узаконено. Відповідно до чинного на той час ЦК УРСР, загальний строк позовної давності становив три роки, який почав перебігати з моменту узаконення прибудови у 1985 році. Однак ні сама власниця прибудови [PERSON] , ні її спадкоємці не зверталися до суду з відповідними вимогами протягом десятиліть. Пропуск строку є підставою для відмови в позові, оскільки спадкоємці, як універсальні правонаступники, не набувають нового права на відлік строку давності. На підставі викладеного відповідачка просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.09.2025 року до суду надійшли пояснення від представника позивачки [PERSON] щодо заяви про застосування строку позовної давності, в яких сторона позивачки заперечила проти застосування строків давності та вважає цю вимогу безпідставною. Свою позицію обґрунтовує тим, що спір про зміну часток між сторонами виник лише у 2021 році, коли відповідачка відмовився погодитися на перерозподіл часток, і тому трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, не сплив. Крім того, сторона позивачки посилається на те, що строки позовної давності продовжувались на період дії карантину та воєнного стану, що робить звернення до суду у 2023 році своєчасним. На підставі викладеного позивачка просить суд відмовити у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності. 24.09.2025 року до суду надійшли пояснення від представника позивачки, в яких позивачка вимагає задоволення позову про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності на житловий будинок та визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що у 1971 році її бабуся, [PERSON] , з дозволу місцевої влади та зі згоди інших співвласників здійснила за свій рахунок прибудову до домоволодіння, що збільшило корисну площу будинку на 43,2 кв. м. Це підтверджується рішенням виконкому від 22.11.1985 року та актом часток між співвласниками від 16.04.1986 року, якими частка [PERSON] була збільшена до 38/100, а разом із чоловіком до 55/100. Відповідно до ст.119 ЦК УРСР така прибудова належить особі, яка її здійснила, і змінює розмір часток у праві спільної власності. Позивачка стверджує, що на сьогодні фактичний порядок користування будинком, який складався десятиліттями, відповідає частці 55/100, що знаходиться у її володінні (квартира [ADDRESS] площею 67,9 кв. м), тоді як у правовстановлюючих документах за нею закріплена лише 1/3 частка. Відповідачка не надала згоди на позасудовий перерозподіл часток, що змусило позивачку звернутися до суду. Також зазначається, що зміна розміру часток стосуватиметься виключно житлового будинку як єдиного зареєстрованого об`єкта нерухомості, не порушуючи прав відповідачки щодо господарських споруд, які не мають статусу окремих об`єктів права. Позивачка просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 08 грудня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 13 грудня 2023 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою судді від 29 лютого 2024 року витребувано у КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 23 квітня 2024 року повторно витребувано у КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 25 вересня 2024 року у цивільній справі № 201/15197/23 за позовом\~\~ [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності, визнання права власності в порядку спадкування, призначено проведення судової будівельної експертизи та провадження у справі на період проведення експертизи зупинене. Ухвалою судді від 29 листопада 2024 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності, визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою судді від 24 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено, що позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Василевською І.О., зареєстрованого в реєстрі № 983. Відповідно до вказаного свідоцтва, позивачка прийняла спадщину від свого батька [PERSON] , яка складається з 1/3 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що розташовані за адресою [ADDRESS] та належали померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 грудня 1990 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. № 2-13308 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та записаного 25 січня 1991 року в реєстрову книгу за № 531 за реєстровим № 89 (арк. 12. т.1). У 1971 році бабуся позивачки [PERSON] здійснила прибудову до житлового будинку (приміщення А-1 та а1-1 загальною площею 43,2 кв.м, у тому числі житловою 15,2 кв.м). З матеріалів Бюро технічної інвентаризації вбачається, що на момент зведення ця прибудова мала ознаки самовільного будівництва про що зазначено у довідці начальника БТІ (без номера та дати), у відповідності до змісту якої вбачається, фіксування факту самовільного спорудження капітальної прибудови [PERSON] та викладена пропозиція вжити заходів відповідно до ст.105 ЦК УРСР (арк. 220. т.1). Згідно з\~актом від\~03\~квітня 1980\~року,\~складеного техніком\~МБТІ,\~було визначено\~порядок користування\~між співвласниками\~домоволодіння за\~адресою [ADDRESS] ,\~а саме:\~1. [PERSON] \~та [PERSON] \~належало 2/3\~частки будинку\~і у\~їхньому користуванні\~перебували:\~Квартира [ADDRESS] ,\~що складалася\~з приміщень:\~1-1\~сіни,\~1-2\~кладова,\~1-3\~кухня,\~1-4,\~1-5\~та 1-6\~житлові кімнати\~загальною площею\~52,9\~кв.м;\~1-7\~коридор;\~ [PERSON] \~та В;\~Тераса [ADDRESS] \~(загального\~користування).\~\~2.\~ [PERSON] \~належала 1/3\~частка будинку,\~і у\~його користуванні\~перебували:\~Квартира [ADDRESS] ,\~що складалася\~з приміщень\~2-4\~та 2-5\~житлові кімнати\~загальною площею\~24,7\~кв.м;\~самовільно зведена\~житлова прибудоваА1-1\~площею 15,2 кв.м, тамбур а1-1 (арк. 223. т.1). На підставі\~заяви[PERSON] про узаконення, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська №1262 від 22 листопада 1985 року, самочинна прибудова була узаконена, встановлено за [PERSON] право власності та прийнято в експлуатацію житлову прибудову А1-1, що складалась із однієї кімнати, житловою площею 15,2 кв.м., загальною площею 43,2 кв.м. у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] (арк. 15 т.1). Згідно з актом від 16.04.1986 [PERSON] та [PERSON] належали 2/3 частки будинку, а в їх фактичному розпорядженні перебували\~45/100 частки\~домоволодіння, всього на суму 4415 руб.; [PERSON] належала частина домоволодіння, що складала\~17/100 частки\~домоволодіння, всього на суму 1649\~руб.; [PERSON] належала частка домоволодіння, що складала\~38/100 частки\~домоволодіння, всього на суму 3577\~руб. (арк. 17-18 т.1). Судом встановлено, що Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. № 2-13308 [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 грудня 1990 року, зареєстрованого в реєстрі №213308. Відповідно до вказаного свідоцтва [PERSON] прийняв спадщину від свого батька [PERSON] , що складалась з 1/3 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що розташований за адресою [ADDRESS] (арк. 22 т.1). Відповідно до технічного паспорту складеного у 1990 році, площа житлового будинку поділена на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] , загальною площею 67,9 кв. м (житлова площа - 39,9 кв. м), складається з приміщень: тамбур (1,7 кв.м), кухня (19,6 кв.м), три житлові кімнати (15,2 кв.м, 10,3 кв.м, 14,4 кв.м), кухня (6,7 кв.м); Господарські споруди: навіс (літ. Г), вбиральня (№3), огорожі (№1,2,4-6), мостіння (літ. І). Квартира [ADDRESS] , загальною площею 57,4 кв.м (житлова площа - 32,9 кв.м), що складається з приміщень: сіни (10,6 кв.м), кладова (1,6 кв.м), кухня (9,1 кв.м), три житлові кімнати (10,3 кв.м, 15,7 кв.м, 6,9 кв.м), коридор (3,2 кв.м); Згідно з технічним паспортом, домоволодіння за вказаною адресою включає: Житловий будинок (літ. А-1) загальною площею 125,3 кв. м; Господарські споруди: сараї (літ. В, Б), гараж (літ. Д), навіс (літ. Г), вбиральня (№ 3); Огорожі (№ 1, 2, 3, 46). Земельна ділянка\~загальною площею 500 кв. м, з яких 223 кв. м фактично зайняті житловим будинком та господарськими спорудами (сараї, гараж, навіс, вбиральня) (арк. 21-31 т.1). Судом також встановлено, що у 2000 році за заявою [PERSON] , яка на підставі договору купівлі продажу набула у власність 2/3 частку спірного домоволодіння, було розроблено проект землеустрою у відповідності до якого, між співвласниками було досягнуто згоду щодо розподілу земельної ділянки площею 500 кв.м пропорційною до розміру їхніх часток у спільній власності на домоволодіння. Зокрема, [PERSON] , якому належала 1/3 частка домоволодіння, погодився на виділення йому 30% земельної ділянки (150 кв.м), що підтверджується його особистим підписом на документі, [PERSON] погодилась на виділення їй 70% земельної ділянки (350 кв.м), що підтверджується її особистим підписом на документі (арк. 78-91 т.1). Також судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 18 червня 2021 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Казак І.Ю., [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 частки в праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статей\~ 55,\~124 Конституції України,\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч.1\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст.4,\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, принцип змагальності згідно\~ст.12 ЦПК України\~забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. За правилами частини четвертої\~статті 82 ЦПК\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналізуючи доводи сторін, та надаючи оцінку встановленим фактам, суд враховує наступне. Відповідно до ст.113 ЦК України (в редакції, чинній на момент здійснення прибудови)\~володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом. Згідно із ст.119 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (в редакції, чинній на момент здійснення прибудови) коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Схожа за змістом норма закріплена і в чинній на даний час ч.3 ст.357 ЦК України, згідно з якою співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна Нормами ст.105 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент здійснення прибудови) було встановлено, що господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво або за його рахунок. Відповідно до пункті 26 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, згідно якого\~якщо один з власників спільного будинку з дозволу місцевого органу влади зробив прибудову або перебудову, внаслідок чого належна йому частка в загальній власності змінилась, і ніхто\~з співвласників цього не оспорює, орган комунального господарства, а де його немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, за письмовою заявою співвласників і після належної перевірки, на підставі рішення виконкому про зміну часток, які належали співвласникам, і про оформлення права власності в нових розмірах, видає кожному з них замість правовстановлюючих документів, які вони мають, свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку будинку (домоволодіння) (додаток N 2, 2-а).\~ У відповідності до ст.ст.316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 4 ст.357 ЦК України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Статтею 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №457/238/18 зроблено висновок, що «при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що\~такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому засвій рахунок корисну площу будинку\~(жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності.\~Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.\~Отже, при здійсненні перебудов житлового будинку, позовні вимоги про перерозподіл часток співвласників у праві спільної частково власності із виділенням в натурі новостворених часток,\~про що відсутня згода кожного із таких співвласників,\~не можуть бути задоволені». У постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №\~643/8396/13-ц зроблено висновок, що «Згідно зі статтею 119 ЦК України вимоги про зміну розміру часток можуть бути пред`явлені як учасниками спільної власності, частка яких збільшилась, так і тими з них, частка яких зменшилась внаслідок проведеної іншими співвласниками прибудови, надбудови чи перебудови, а також у зв`язку зі зносом частини будинку, що входила до їх частки. Отже, при здійсненні перебудов житлового будинку, позовні вимоги про перерозподіл часток співвласників у праві спільної частково власності із виділенням в натурі новостворених часток, про що відсутня згода кожного із таких співвласників, не можуть бути задоволені.» З урахуванням наведеного, при вирішенні спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток, суд зобов`язаний встановити наявність згоди решти учасників спільної власності на проведення відповідних робіт, а також факт отримання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради на збільшення корисної площі будинку. Принцип змагальності, закріплений у Цивільному процесуальному кодексі України, забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони процесу. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, на яку посилається сторона, без належних доказів. Отже, заявляючи вимоги про зміну розміру часток, позивач зобов`язаний довести: а) факт отримання згоди інших співвласників на здійснення прибудови, надбудови або перебудови; б) факт видачі дозволу виконавчого комітету на проведення таких робіт. В даному випадку, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання [PERSON] згоди інших співвласників [PERSON] та [PERSON] , на здійснення поліпшень (прибудови) до житлового будинку. Ототожнення позивачкою відсутності оскаржень рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 1262 від 22 листопада 1985 року зі згодою співвласників на прибудову (переобладнання) будинку є безпідставним і не відповідає диспозиції статті 119 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року. Крім того, з тексту самого рішення №1262 від 22 листопада 1985 року не вбачається, що [PERSON] діяла за згодою інших співвласників. Щодо посилання сторони позивачки на акт від 16 квітня 1986 року як на доказ такої згоди, то з цього документа не вбачається надання співвласниками згоди на здійснення прибудови. В акті відсутні підписи співвласників, а сам документ є виключно технічним, призначеним для фіксації фактичного стану домоволодіння на момент інвентаризації та визначення його вартості, і не має відношення до засвідчення згоди на прибудову. Окремо суд звертає увагу на те, що в 2000 році [PERSON] погодився на розробку проекту розділу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , висловивши згоду на виділення йому 30% площі земельної ділянки пропорційною до його 1/3 частки у спільній частковій власності на домоволодіння. На підтвердження цього факту відповідачем надано копію проекту розділу земельної ділянки, в якому зафіксовано: «Підставою для розділу земельної ділянки є заява гр. [PERSON] на оформлення правоустановних документів на користування земельною ділянкою. Згідно з наданими документами, доля гр. [PERSON] в домоволодінні складає 2/3, а доля гр. [PERSON] складає 1/3. Згідно з проведеними попередніми замірами, які додаються на плані розділу земельної ділянки, загальна площа дорівнює 500 кв.м. Фактично в користуванні: гр. [PERSON] 390 кв.м., гр. [PERSON] 150 кв.м. Відповідно до цього, попереднє часткове співвідношення по землекористуванню складає: гр. [PERSON] 70%; гр. [PERSON] 30%». Документ підписаний [PERSON] , що підтверджує його згоду з розділом земельної ділянки пропорційною до зареєстрованої частки у спільній власності. Таким чином, при обчисленні часток сторони керувалися не фактичною площею, яка фактично використовується співвласниками, а виключно зареєстрованими частками у спільній власності, не враховуючи прибудову (приміщення А-1 та а1-1 загальною площею 43,2 кв. м), що свідчить про відсутність взаємної згоди співвласників щодо її легітимізації як підстави для зміни часток у спільній власності. Твердження позивачки про те, що підпис її батька [PERSON] на проекті розділу земельної ділянки йому не належить, судом до уваги не приймаються, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини не надано, а правом на призначення почеркознавчої експертизи позивачка не скористалася. Крім того, при вирішенні спору суд,

Outcome: dismissed