Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON] . Для отримання спадщини за заповітом він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про отримання спадщини, але 13 травня 2025 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, так як згідно інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, наявні данні про наявність малолітніх, неповнолітніх дітей його померлого брата [PERSON] , який разом з матір`ю володів квартирою. Тому йому було рекомендовано звернутися до суду. Провадження у справі відкрито 01.07.2025. Ухвалою від 30.09.2025 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові та просив їх задовольнити. Пояснив, що квартира була приватизована по частині на його матір та померлого брата. Брат був зареєстрований та поживав у м. Кам`янське. На момент смерті матері у спірній квартирі проживала матір та сам позивач. Брат помер у 1998 році і на цей момент у нього було двоє неповнолітніх дітей від попередніх шлюбів. Його донька [PERSON] зі своєї матір`ю ще до смерті свого батька виїхала проживати у Росію. Його син [PERSON] спілкувався з батьком до його смерті, де він проживає зараз, позивачеві невідомо. Після смерті брата мати не зверталася для оформлення спадщини після смерті свого сина і пізніше зробила заповіт на всю квартиру на позивача. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Оскільки належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи відповідачі не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиви не подали та позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, [INFO] помер брат позивача [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.06.2016. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.08.2016. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії паспорта [PERSON] , з 26.04.1990 вінзареєстрований: [ADDRESS] . На підставі витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00047883491 та № 00047883430 від 08.11.2024, померлий [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно адресної довідки № 19/6725 від 30.05.2025, [PERSON] з 3.07.1991 по 09.02.2023 був зареєстрований у [ADDRESS] . Згідно адресної довідки № 23/6724 від 30.05.2025 та відповіді № 1394939 від 20.05.2025 відомості про реєстрацію чи зняття з реєстрації [PERSON] відсутні. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 79071717 від 08.11.2024, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Довідкою в.о. старости Дніпровської селищної ради № 310 від 19.09.2024 підтверджено, що заповіт від імені померлого [PERSON] не складався. Згідно довідки в.о. старости Дніпровської селищної ради № 312 від 19.09.2024 [PERSON] на день смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з ним на день його смерті була зареєстрована мати [PERSON] . Згідно довідки в.о. старости Дніпровської селищної ради № 311 від 19.09.2024 [PERSON] на момент своєї смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади, позивач [PERSON] з 15.10.1999 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Постановою нотаріуса від 08.11.2024 року позивачеві відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, так як видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, належне [PERSON] , неможливо у зв`язку з пропуском строку для подачі заяви та наявністю інших спадкоємців. Згідно довідки в.о. старости Дніпровської селищної ради № 406 від 25.11.2024 [PERSON] фактично проживала за адресою: [ADDRESS] разом з сином [PERSON] до дня своєї смерті, що також підтверджується Актом депутата Верхньодніпровської міської ради від 25.11.2024. Відповідно до копії заповіту від 05.02.2015, [PERSON] заповіла позивачеві [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 12 березня 2025 року по справі № 173/3720/24 було встановлено факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем - [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а тому вважається, що позивач фактично прийняв спадщину. Постановою нотаріуса від 13 травня 2025 року позивачеві відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, так як згідно інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, наявні данні про наявність малолітніх, неповнолітніх дітей [PERSON] : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Оскільки брат позивача помер [INFO] , а відтак спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Згідно статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (стаття 550 ЦК УРСР). Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відповідно до статті 14 ЦК Української РСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Таким чином, після смерті [PERSON] , його спадщина була фактично прийнята матір`ю, яка на момент смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована у цій кватирі. А діти померлого брата [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги, хоча і мали право на спадкування за законом, але стосовно них як малолітнього та неповнолітньої, а в наступному і нею самою у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак останні не прийняли спадщину після померлого батька [PERSON] . В той же час, позивачем у позовній заяві заявлені вимоги при визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що не прийняли спадщину після померлої [PERSON] та визнання за позивачем права на спадкування після її смерті. Суд зазначає, що відповідно до статті 1266 ЦК України онуки спадкодавця можуть спадкувати за правом представлення, якщо їхній батько помер до відкриття спадщини. Тобто після смерті бабусі у 2016 році [PERSON] та [PERSON] могли набути право на спадкування замість свого померлого батька лише за умови подання ними заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті бабусі, як це передбачено статтею 1270 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Однак у встановлений строк вони не подали заяви про прийняття спадщини та не вчинили будь-яких дій, передбачених законом для її прийняття, у зв`язку з чим вважаються такими, що не прийняли спадщину після смерті [PERSON] . За таких обставин, підстави для перешкоджання позивачу в оформленні спадкових прав відсутні. Наявність у померлого брата на момент його смерті неповнолітніх дітей не створює для них правового статусу спадкоємців, які автоматично прийняли спадщину. Відтак відмова нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину з підстав наявності малолітніх, неповнолітніх дітей [PERSON] , які не прийняли спадщину у встановленому законом порядку, є необґрунтованою та суперечить вимогам спадкового законодавства. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що не прийняли спадщину після померлої [PERSON] не підлягають задоволенню. При цьому, згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Матеріалами справи підтверджено, що спадкодавець [PERSON] склала заповіт на користь позивача, що надає йому переважне та безумовне право на спадкування у порядку, визначеному законом. У зв`язку з цим, позовна вимога про визнання за позивачем права на спадкування не є належним способом захисту, оскільки не спрямована на відновлення порушеного права, а стосується прав, які вже існують у позивача на підставі закону та заповіту. Перешкоди для оформлення спадкових прав позивача пов`язані не з відсутністю у нього права на спадкування, а з діями нотаріуса, що підлягають оскарженню у встановленому законом порядку. Тому позовні вимоги про визнання за позивачем права на спадкування після померлої [PERSON] також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим, витрати по сплаті судового збору необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed