Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Крикунова О.В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначив, що 24 червня 2016 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, також між сторонами наявний спір щодо місця проживання доньки. Спільна донька сторін [PERSON] має інвалідність, законним представником (опікуном) дитини є [PERSON] . Позивач разом з донькою проживають та зареєстровані за однією адресою, відповідач проживає окремо в орендованій квартирі, не працює, перебуває у відносинах з іншим чоловіком, участі у вихованні та матеріальному забезпечені дитини не бере, здоров`ям та успіхами в навчанні доньки не цікавиться. Вихованням та утриманням доньки [PERSON] позивач займається самостійно, для дитини створені всі необхідні умови для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. [PERSON] працює на посаді керівника проектів та програм у сфері матеріального виробництва в ТОВ «Вассеркрафт Бюро», має стабільний офіційний дохід, тим самим може забезпечити доньку всім необіхним. З огляду на викладене позов просив задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16 вересня 2025 року на 11-30 год, учасникам справи роз`яснено процесуальні права та встановлено процесуальні строки. 12 серпня 2025 року відповідач [PERSON] особисто ознайомилася з матеріалами цивільної справи № 755/12606/25, про що свідчить розписка, що міститься в матеріалах справи. 12 вересня 2025 року (вхід. від 15 вересня 2025 року № 54133) до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову. 15 вересня 2025 року (вхід. № ЕП-10455) на електронну пошту суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Крикунова О.В., про відкладення розгляду справи. Підготовче засідання відкладено на 15 жовтня 2025 року на 12-00 год. 18 вересня 2025 року (вхід. № 55439) до суду від третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, надійшла заява про долучення до матеріалів цивільної справи № 755/12606/25 Висновку органу опіки та піклування від 12 вересня 2025 року № 103-8789 про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. Розгляд справи просили здійснювати без участі третьої особи. 06 жовтня 2025 року (вхід. від 07 жовтня 2025 року № 60377) від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. 15 жовтня 2025 року (вхід. № 62238) позивач [PERSON] подав до суду заяву про відшкодування судових витрат. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 листопада 2025 року на 12-00 год., встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. В судове засідання 26 листопада 2025 року позивач не з`явився, 26 листопада 2025 року [PERSON] подав до суду заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В судове засідання 26 листопада 2025 року відповідач не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В своїй заяві від 06 жовтня 2025 року (вхід. від 07 жовтня 2025 року № 60377) відповідач [PERSON] просила розгляд справи здійснити без її участі. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання свого представника не направила, про день час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялася належним чином, у заяві від 18 вересня 2025 року розгляд справи просили здійснювати без участі представника третьої особи. Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 24 червня 2016 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 957 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінено на « [PERSON] ». [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , про що складено актовий запис № 2645. З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18 квітня 2019 року № 39118262, за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно із витягу з реєстру Київської територіальної громада від 16 травня 2025 року № 2025/006466593, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована заадресою: [ADDRESS] . З наявного в матеріалах справи посвідчення серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] , [INFO], має статус дитини з інвалідністю до 18 років, та на період з 02 листопада 2024 року по 01 жовтня 2029 року останній призначено щомісячну державну соціальну допомогу в розмірі 2 361,00 грн. Законним представником (опікуном) [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , [INFO]. Відповідно до характеристики від 21 травня 2025 року № 01-18/87, [PERSON] 01 вересня 2023 року зарахована до НВК № 209 «Сузір`я». [PERSON] має достатній розумовий розвиток, середній рівень навчальних досягнень з усіх преметів, потребує постійного котролю з боку вчителя та батьків, на уроках поводиться спокійно, достатньої зацікавленості у навчанні не виявляє. Дитина вихована, врівноважена, старанна, закрита, товариська, однак з однолітками спілкується неохоче, має недовготривалу пам`ять та неактивне мислення. [PERSON] завжди має охайний вигляд, приходить до школи в чистому одязі, однак останнім часом має зміни в поведінці. [PERSON] всім необхідним приладдям та речами для навчання забезпечена, до школи приходить із-за запізненням, після закінчення навчання дитину зі школи забирає бабуся [PERSON] або дідусь [PERSON] . В матеріалах справи також міститься копія електронного військово-облікового документа [PERSON] , [INFO] , сформованого 22 травня 2025 року за допомогою мобільного застосунку «Резерв+», з якого встановлено, що військовозобов`язаний [PERSON] перебуває на обліку у [INFO] , має відтрочку до завершення мобілізації, також наявна відмітка про своєчасне уточнення даних. 05 серпня 2025 року Дніпровським районним судом міста Києва по справі № 755/9512/25 видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. У висновку Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 вересня 2025 року № 103-8789 щодо визначення місця проживання дитини зазначено, що після припинення сторонами шлюбних відносин, батько разом з дитиною проживають за дресою: [ADDRESS] . Спеціалістами служби проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що в квартирі чисто, прибрано, наявні всі необхідні меблі, речі побуту та вжитку. Батько дитини, [PERSON] має дохід та можливість створити всі умови для фізичного, духовного та розумого розвитку доньки. Мати дитини, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . У своїх поясненнях зазначила, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, однак бажає постійно спілкуватись з донькою, приймати участь у її вихованні та утриманні. З огляду на викладене, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . 12 вересня 2025 року (вхід. від 15 вересня 2025 року № 54133) відповідач [PERSON] подала заяву про визнання позову, додатково зазначила, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання доньки [PERSON] . Водночас, сторони не дійшли згоди щодо участі матері у житті та виховані дитини, тому відповідач [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про встановлення графіку участі у вихованні та спілкуванні матері [PERSON] з донькою [PERSON] . Частиною третьою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину в атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків. Таким чином, обставини, встановлені у результаті детальної та поглибленої оцінки конкретної сімейної ситуації та фактори фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру приводять правила щодо визначення місця проживання малолітньої дитини судом в дію. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону «Про охорону дитинства»). Міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже, не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19). В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. З матеріалів справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає разом з батьком - [PERSON] , з адресою: [ADDRESS] , а також за місцем свого проживання навчається в Ліцеї № 209 «Сузір`я» Дніпровського району міста Києва. Водночас, сторони не заперечували факт наявності конфлікту та суперечок між батьками дитини щодо графіку спілкування та участі матері у житті дитини. Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 роз`яснив, що система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється такими правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Проте згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідатиме та не сприятиме захисту прав та інтересів дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Отже, думка дитини є істотною обставиною під час визначення її місця проживання, однак не є виключною. З урахуванням малолітнього віку дитини [PERSON] , [INFO] (8 років) та статусу дитини з інвалідністю до 18 років, опитування дитини у судовому засіданні не проводилося. Згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Суди мають брати до уваги, зокрема, і висновки органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (стаття 19 СК України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне (частина шоста статті 56 ЦПК України). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. До матеріалів справи долучено висновок Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, від 12 вересня 2025 року № 103-8789, у якому, з урахуванням рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . З висновку також встановлено, що спеціалістами служби проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що в квартирі чисто, прибрано, наявні всі необхідні меблі, речі побуту та вжитку. Таким чином, для дитини створені належні умови для проживання та гармонійного розвитку. Водночас, у висновку зазначено, що мати дитини [PERSON] була присітня на засіданні комісії, та не заперечувала щодо визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] з батьком, такж повідомла, що бажає постійно спілкуватись з донькою, приймати участь у її вихованні та утриманні. Відповідачем [PERSON] також на адресу суду 12 вересня 2025 року (вхід. від 15 вересня 2025 року № 54133) надіслано заяву про визнання позову, в якій остання не заперечує щодо визначення місця проживання доньки [PERSON] з батьком [PERSON] . У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема, обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із статтею 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивщи їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, і з урахуванням того, що відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Стосовно понесених судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Положеннями частини першої статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що передбачено також частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене вище, визнання відповідачем [PERSON] позову до початку розгляду справу по суті, суд вважає, що позивачу [PERSON] із державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого ним судового збору в сумі 605,60 грн. Така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Статтею 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19. У своїй заяві про визнання позову від 12 вересня 2025 року (вхід. від 15 вересня 2025 року № 54133) відповідач [PERSON] заперечувала щодо стягнення з неї понесених позивачем судових витрат, вказуючи на зловживання позивачем процесуальними правами, оскільки спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не було, а тому звернення [PERSON] до суду з вказаним позовом є безпідставним. Крім того, відповідач зазначила про надмірність зазначеної позивачем суми витрат на адвоката, з урахуванням складності справи та наданих адвокатських послуг. З огляду на викладене просила витрати понесені позивачем, у зв`язку із розглядом вказаної справи справи залишити за позивачем [PERSON] . На підтвердження факту надання правової допомоги та розміру витрат на правничу допомогу позивачем до матеріалів справи долучено: копію договору про надання правової допомоги від 15 травня 2025 року № 1/15/5/25, укладеного між адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем та [PERSON] ; ордер на надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Крикуновим Олександром Володимировичем, серії АІ №1901828; детальний опис робіт (надних послуг) згідно договору про надання правової допомоги від 15 травня 2025 року № 1/15/5/25; акт виконання послуг (робіт) від 14 жовтня 2025 року, згідно згідно договору про надання правової допомоги від 15 травня 2025 року № 1/15/5/25; квитанція до прибуткового касового ордера від 14 жовтня 2025 року № 1/14/10/25. З наданих позивачем документів вбачається, що загальна вартість наданих правових послуг, у вигляді надання правової консультації та підготовки, комплектування і подання позовної заяви - складає 13 000,00 грн. Суд враховує, що дана справа про визначення місця проживання дитини за критеріями предмету та підстав позову, кількості учасників та предмету доказування належить до справ незначної складності, відсутністю будь-яких клопотань, які б підлягали вирішенню під час судового розгляду. Крім того, відповідачем подано заяву про визнання позову. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved