Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 04 липня 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», та просила стягнути з нього на свою користь 574 000 грн. в рахунок відшкодування вартості транспортного засобу марки TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] який вибув з володіння власника поза його волею. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що належний їй зазначений транспортний вибув з її володіння на підставі рішення суду від 19.10.2016, яке в подальшому було скасовано, з території автомобільної стоянки, яка знаходиться в місті Черкаси, по вул. Корольова, 2, та яка рахувалася за ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», тобто з території відповідача і за вказівкою самого відповідача. Тому Позивачка вважає, що дане товариство повинно нести тягар відповідальності за відшкодування збитків за свої незаконні дії (а.с.2-18). Відповідач позов не визнав, 11 вересня 2024 року подав відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав, подавши позов не до тієї особи, внаслідок дій якої їй спричинені збитки, оскільки на підставі ст.661 ЦПК України ці збитки має відшкодувати особа, у якої позивачка придбала зазначений автомобіль. ТОВ «Автокредит Плюс» не заподіював шкоди позивачці, доказів того, що автомобільна стоянка, з якої зник зазначений автомобіль, належить відповідачу, позивачка не надала, також як і доказів того, що цей автомобіль вибув з автостоянки за вказівкою, або через дії працівників відповідача. Крім того, позивачка пропустила строк звернення до суду, тому просили застосувати до цього позову строк позовної давності (а.с.125-132) Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 04 липня 2024 року позовну заяву зареєстровано у Соснівському районному суді міста Черкаси, до якого позивачка й звернулася із даним позовом, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 липня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді [PERSON] (а.с.2, 105). 09\~липня 2024\~року ухвалою\~судді [PERSON] \~справу направлено\~до Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська (нині\~Соборний районний\~суд міста\~Дніпра) за підсудністю (а.с.106-107). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 серпня 2024 року справу передано для розгляду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] (а.с.113-114). 08 серпня 2024 року ухвалою судді [PERSON] відкрито провадження у справі та прийнято її до свого провадження (а.с.117). 11 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.125-132). 06 грудня 2024 року відповідно до Розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі проведено повторний автоматичний її розподіл між суддями у зв`язку із відставкою судді [PERSON] , та відповідно про протоколу повторного автоматичного розподілу справи між суддями від 06 грудня 2024 року, справу передано для розгляду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщеву С.С. (а.с.176-179). 06 грудня 2024 року ухвалою судді Федоріщева С.С. справу та прийнято до свого провадження (а.с.180). 17 вересня 2025 року завершено підготовчі дії по справі, суд перейшов до розгляду справи по суті (а.с.225-228). Під час розгляду справи по суті, представник позивачки адвокат Руденко М.О. наполягала на задоволенні позову, представник відповідача адвокат Гомзяк І.В. проти задоволення позову заперечував, у подальшому вони подали до суду заяви про завершення розгляду справи без їх участі, наполягали на своїх позиціях по справі. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини,\~встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 30.04.2016 позивачка придбала у [PERSON] автомобіль TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] за 20400 дол. США згідно розписки, що еквівалентно, 574 000, грн. При цьому від імені Позивачки за генеральним дорученням НВТ за № 096272 від 30.04.2016 діяв її син [PERSON] , а від імені продавця [PERSON] - [PERSON] згідно генеральної довіреності, який 30.04.2016 надав генеральну довіреність [PERSON] на вказаний автомобіль. Отже, 30.04.2016 згідно Договору купівлі продажу 00233/09/7141/2016 [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] продав автомобіль TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , Позивачу по справі [PERSON] . При цьому, 07.05.2016 [PERSON] склав розписку, згідно якої продав [PERSON] автомобіль TOYOTA CAMRY за 20400 США. 03.02.2017 під час зупинки працівники патрульної служби м. Золотоноші повідомили Позивачку, що автомобіль перебуває в розшуку та здійснено судове скасування права власності позивача та права власності [PERSON] , а в подальшому мало місце вилучення авто та переміщення його на штрафмайданчик. Як з`ясувалося, підставою для затримання автомобіля стало те, що згідно заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2016 по цивільній справі № 175/3302/16-ц за позовом ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості визнання недійсним довіреності, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, витребування транспортного засобу, реєстрації транспортного засобу, позовні вимоги були задоволені. Однак, у подальшому, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.03.2017 вказане заочне рішення було скасовано, а згодом, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.12.2017 позовні вимоги були роз`єднанні, та рішенням від 05.04.2018 цього ж суду позовні вимоги ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Решта позовних вимог ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області - про визнання недійсним довіреності, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, витребування транспортного засобу, реєстрації транспортного засобу були розглянуті Соснівським районним судом міста Черкаси в межах цивільної справи № 175/252/18 та 13.08.2022 ухвалено судове рішення, яке вступило в законну силу згідно ухвали Черкаського апеляційного суду від 27.12.2022. Цим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Автокредит Плюс", а зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, та визнано за нею право власності на вказаний автомобіль. Поряд з цим, згідно ухвали слідчого судді Соснівського районного суду міста Черкаси від 02 березня 2017 року на зазначений автомобіль було накладено арешт. Однак, в ніч з 13 на 14 березня 2017 року зазначений автомобіль був викрадений з території автомобільної стоянки по вул. Корольова, 2, м. Черкаси невідомим особами. За даним фактом внесені відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні №12017251010002441 від 16 березня 2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України. В подальшому, відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.04.2018 по справі 175/3302/16-ц за позовом ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, яким позовні вимоги задоволено, у судовому засіданні встановлено, що 17 березня 2016 р. заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №K500A!00000107 від 17.03.2016, [PERSON] виразив своє бажання щодо приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті. Заява про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу, що укладений на підставі статей 633, 634 Цивільного кодексу України. Судом у даній справі також було встановлено, що відповідно до умов Договору фінансового лізингу №K500A!00000107, [PERSON] отримав від ТОВ АВТОКРЕДИТ ПЛЮС у платне користування автомобіль марки Toyota, модель: Camry, рік випуску: 2011, тип ТЗ: седан/лифтбек, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] сірого кольору, та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію зазначений автомобіль належить на праві власності ТОВ АВТОКРЕДИТ ПЛЮС. Проте, [PERSON] взятих на себе зобов`язань за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим, відповідно до наданого суду розрахунку суми заборгованості, станом на 16.08.2016 заборгованість за фактичний строк користування предметом лізингу складає 324189,8 грн. Водночас, 05.09.2024 Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві надано відомості щодо реєстраційних дій щодо автомобіля, TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , з якої випливає, що 28.04.2016 такий автомобіль був зареєстрований за Відповідачем ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС». Наведене свідчить що на час укладення 30.04.2016 Договору купівлі продажу 00233/09/7141/2016, за яким [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] продав автомобіль TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , Позивачу по справі [PERSON] , щодо вказаного авто були наявні права третіх осіб на вказаний автомобіль, адже такий був предметом спору: - у судовій справі № 175/3302/16-ц що розглядалася Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області та 05.04.2018 прийнято рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» по стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу (предметом лізингу за Договору фінансового лізингу №K500A!00000107 від 17.03.2016, виступав саме автомобіль TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] ); - судової справи №175/252/18 що розглядалася Соснівським районним судом міста Черкаси та 13.08.2022 прийнято судове рішення; - накладено арешт згідно ухвали слідчого судді Соснівського районного суду міста Черкаси від 02.03.2017. Надаючи оцінку зазначеним фактам, та аналізуючи доводи сторін, суд враховує, що за приписами ст.659 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. За приписом ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. ( ч.1 ст.240 ЦК України). Таким чином, на час укладення 30.04.2016 Договору купівлі продажу 00233/09/7141/2016 , щодо автомобіля TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] були права третіх осіб, і саме продавець [PERSON] , в тому числі його представники згідно генеральних доручень - Коруняк С.В., та син Позивачки - [PERSON] , мали повідомити Позивачку про права третіх осіб на автомобіль. Водночас, доказів того, що [PERSON] , в тому числі його представники згідно генеральних доручень - [PERSON] та Колотило С.А. повідомляли Позивачку про права третіх осіб, в тому числі ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» на авто, суду не надано. Позивачка вказує, що належне їй майно вибуло зі володіння власника поза її волею на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2016, натомість, відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця визначена ст.661 Цивільного кодексу України. Так, за імперативним приписом ч.1 ст.661 Цивільного кодексу України, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. З наведеного випливає, зо саме продавець за Договором купівлі-продажу 00233/09/7141/2016, який продав Позивачці автомобіль TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , має відшкодувати покупцю (Позивачці по справі) завдані їй збитки, так як згідно доводів самої ж Позивачки, автомобіль був вилучений у неї поза її волею на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2016. Таким чином, на наявних фактичних обставин спору, правильним способом захисту прав Позивачки є з`явлення на підставі ст.661 ЦК України вимог до [PERSON] про відшкодування збитків, як до продавця зазначеного автомобіля. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що Позивачкою застосовано неналежний спосіб захисту порушеного права, а Відповідач у даному спорі ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» є неналежним. Доходячи до такого висновку, суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Поряд з цим, згідно ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У п.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19 сформований правовий висновок, згідно якого, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, провадження №12-61гс21 (пункт 148)). Отже, до спірних правовідносин має бути застосовано положення ст.661 ЦК України, щодо відповідальності продавця товару [PERSON] за відсудження товару у покупця [PERSON] , а ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» є неналежним відповідачем по справі, оскільки належним є продавець автомобіля за Договором купівлі продажу 00233/09/7141/2016 [PERSON] . За таких умов, обраний спосіб захисту порушеного права Позивача, а саме вимоги про відшкодування вартості майна, яке вибуло з володіння особи поза її волі, є неналежним оскільки вірним у фактичних обставинах спору є звернення з вимогою до [PERSON] про відшкодування збитків, як продавця автомобіля TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] за Договором купівлі продажу 00233/09/7141/2016, на підставі ст. 661 ЦК України. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, атому відсутні підстави до задоволення заявлених позовних вимог. Крім того, аналізуючи доводи Позивачки стосовно того, що зазначений автомобіль вибув з території автомобільної стоянки, що знаходиться у місті Черкаси по вул. Корольова, 2 яка рахувалася за Відповідачем, тобто з його території і за його вказівкою, через що відповідач повинен нести тягар відповідальності за відшкодування збитків за свої незаконні дії, оскільки його працівники організували угон автомобіля в ніч з 13 на 14 березня 2017, суд враховує наступне. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання ( Частина 1, 2 ст.614 ЦК України). Данна норма встановлює відповідальність за заподіяння шкоди при порушенні договірних зобов`язань. В даному випадку, між Позивачкою та Відповідачем були відсутні договірні заповзання, матеріали справи зворотного не містять. За приписами ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, саме заподіювач шкоди є відповідальний перед потерпілим за її завдання, та має перед потерпілим обов`язок по її відшкодуванню. У своєму позові, Позивачка покликається на застосування саме цієї норми до спірних правовідносин, та її доводи зводяться до того, що саме Відповідач своїми діями заподіяв їй шкоду. Водночас, чинним законодавством, звільнення від деліктної відповідальності, за відсутності вини, передбачено ч.2 ст.1166 ЦК України, згідно якої особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В даному випадку, Позивачкою не доведено та матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наступні обставини: - автомобільна стоянка, що знаходиться у [ADDRESS] належала ТОВ «АВТОКРОЕДИТ ПЛЮС»; - Транспортний засіб (TOYOTA CAMRY) вибув з території автомобільної стоянки за вказівкою ТОВ «АВТОКРОЕДИТ ПЛЮС; - Працівники ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» організували угон автомобіля в ніч з 13 на 14 березня 2017. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка зазначає вказані обставини в позові, проте не надала жодного доказу які такі обставини підтверджують. При цьому суд не може взяти до уваги її посилання на пояснення свідків угону, які були допитані під час досудового розслідування кримінального провадження з приводу незаконного заволодіння зазначеним транспортним засобом, що ініціювала Позивачка, оскільки зазначене кримінальне провадження не зазнало свого завершення у вигляді судового рішення, яке б набрало законної сили, та у якому б судом вже була надана оцінка таким показам свідків. Доказів протилежного суду не надано, а встановлення факту та обставин зникнення зазначеного транспортного засобу з території автомобільної стоянки, що знаходиться у місті Черкаси по вул. Корольова, 2 в ніч з 13 на 14 березня 2017, не є предметом розгляду у даній справі. За таких обставин, суд доходить до висновку, що матеріалами справи не доведено, що Відповідач заподіював шкоду Позивачці, тому ч.1 ст.1166 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягає. Поряд з цим, суд бере до уваги, що Позивач згідно заяви про приєднання до Договору купівлі-продажу від 18.04.2016 придбав автомобіль у [PERSON] , про що був складений акт приймання передачі, та здійсненні реєстраційні дії. ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» за договором фінансового лізингу передало такий автомобіль у лізинг [PERSON] згідно заяви про приєднання до публічного договору № К500А!00000107 від 17.03.2016. З приводу не виконання вказаного договору і виник спір який розглядався Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області та 05.04.2018 прийнято рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» по стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу. Як вже згадувалося, у відповідь на адвокатський запит від 05.09.2024, Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві надано відомості щодо реєстраційних дій щодо автомобіля, TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , з якої слідує , що: - 28.04.2016 такий автомобіль був зареєстрований за Відповідачем ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС»; 29.04.2016, тобто наступного дня знятий з обліку для реалізації [PERSON] ; 29.04.2016 зареєстрований на підставі договору купівлі продажу за [PERSON] ; 30.04.2016 знову ж таки, наступного дня, зареєстрований на підставі договору купівлі продажу за позивачем [PERSON] . Відтак, ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» звернулося до Суду саме з метою захисту своїх порушених майнових прав та інтересів, а не заподіяння шкоди Позивачу, з чого суд випливає, що звернення ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» до суду, в тому числі до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, яким було прийнято 18.10.2016 заочне рішення по цивільній справі № 175/3302/16-ц за, є ні чим іншим, як судовим способом захисту його прав та інтересів, а саме права на автомобіль TOYOTA CAMRY, право власності на який було набуто на підставі договору купівлі-продажу та зареєстровано 28.04.2016р. Крім того, суд звертає увагу на те, що за генеральним дорученням НВТ за № 096272 від 30.04.2016 від імені Позивачки з метою купівлі авто, діяв її син [PERSON] . Водночас, 30.04.2016 згідно Договору купівлі продажу 00233/09/7141/2016 [PERSON] від імені якого теж діяв [PERSON] продав автомобіль TOYOTA CAMRY 2011 року випуску, номер кузова: [NUMBER] , позивачу по справі [PERSON] . Тобто, станом на 30.04.2016 [PERSON] мав генеральне доручення від Позивачки на придбання авто, та від [PERSON] в порядку передоручення на продаж авто, та вчинив 30.04.2016 правочин - Договір купівлі продажу 00233/09/7141/2016, зі змісту якого слідує, що [PERSON] , діяв як представник продавця [PERSON] , продаючи його Позивачу - покупцю [PERSON] . Водночас, згідно ч. 3 ст.238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.243 ЦК України, комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. В даному ж випадку, сторонами за Договором купівлі продажу 00233/09/7141/2016 від 30.04.2016 є фізичні особи не підприємці, а відтак в силу вимог ч.3 ст.238 ЦК України такий правочин не міг бути укладений, адже [PERSON] як представник [PERSON] вчинив правочин в інтересах [PERSON] , від якої теж, згідно положень позову, мав генеральну довіреність. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд враховує, що відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», йдеться у постанові. Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) наголошено на тому, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах Верховного Суду: № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; № 522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; № 522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц (14-252цс18);№ 904/10956/16 (12-90гс19); № 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; № 911/1437/17 (12-226гс18) /п. 76/. Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Окрім того, у п. 87 своєї постанови від 22.05.2018 по справі № 369/6892/15-ц (14-96цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що, як зазначено вище, в задоволенні позову має бути відмовлено у зв`язку із його недоведеністю. Враховуючи результат розгляду справи, на підставі ст.141 ЦПК України, витрати, понесені Позивачкою у зв`язку із зверненням до суду із позовом у даній справі, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed