Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

05 вересня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», в інтересах якого діє адвокат Тараненко Артем Ігорович, до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов поданий представником позивача з використанням системи «Електронний суд». За змістом позовних вимог стверджується, що 11 липня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 372086475. Згідно з умовами цього договору відповідачка, як позичальниця, отримала в борг грошові кошти у сумі 16 550 гривень із зобов`язанням повернення цих коштів та сплати процентів за користуванням коштами. Представник позивача зазначає, що відповідачкою, як позичальницею, не виконані умови договору та отримані кошти повернутими не були, також проценти за користування кредитом не сплачені повністю. В подальшому, внаслідок укладення договорів факторингу, право вимоги за договором кредитної лінії № 372086475 було передано іншим кредитором, останнім з яких є позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС». Позивач, як новий кредитор в зобов`язанні, може вимагати стягнення заборгованості з відповідачки, як позичальниці. Розмір заборгованості за договором кредитної лінії № 372086475 становить 58 848,35 гривень, що включає: 16 550 гривень заборгованість за тілом кредиту, 42 298,53 гривень заборгованість за несплаченими процентами. З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість у зазначеному вище розмірі, а також компенсувати судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривні, а також витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 7 000 гривень. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 вересня 2025 року справа передана на розгляд головуючому судді Самусі В.О. (а. с. 174). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників судового розгляду, а також за клопотанням позивача витребувано від АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» інформацію щодо належності платіжної картки № [NUMBER] та зарахування на вказану картку грошових коштів в період часу з 11 липня 2021 року до 16 липня 2021 року (а. с. 181-182). Листом АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», що надійшов до суду 27 жовтня 2025 року, було надано витребувану інформацію за картковим рахунком відповідачки. 15 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки, відзив поданий з використанням системи «Електронний суд». У відзиві викладені заперечення щодо суті заявлених позовних вимог. Зокрема, стверджується, що позивачем не надано доказів підписання кредитного договору саме електронним підписом відповідачки, як позичальниці, що в свою чергу, свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів. Крім цього, вважає, що договір факторингу з ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та первісним кредитором був укладеним у 2018 році, хоча сам договір кредитної лінії був укладеним в 2021 році. При цьому, за договором факторингу можливо передати право вимоги у зобов`язанні, що існує станом на дату укладення договору факторингу. З урахуванням викладеного, відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 16 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, поданий представником позивача з використанням системи «Електронний суд». За змістом відповіді на відзив стверджується, що до позовної заяви долучені всі необхідні докази для підтвердження обставин укладення договору кредитної лінії та погодження істотних умов договору, а також подальшого отримання відповідачкою грошових коштів, у розмірі та на умовах, визначених договором. Позивач стверджує, що за відсутності доказів повного чи часткового повернення коштів позичальником, існують підстави для стягнення з нього заборгованості за договором. В судове\~засідання,\~призначене на\~18\~листопада 2025\~року не\~з`явились представники\~позивача,\~відповідачка,\~були повідомлені\~належним чином\~про час\~і дату\~проведення судового\~засідання, причин неявки не повідомили, клопотання про відкладення судового засідання чи оголошення перерви не заявили. З урахуванням викладеного, на підставі приписів частини 1 статті 233 ЦПК України, суд проводить розгляд справи без участі представників позивача, відповідачки. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, у відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 28 листопада 2025 року до 09 години 50 хвилин. У зв`язку із обстрілами та пошкодженнями енергетичної інфраструктури на території Фастівського району та викликаними цим перебоями зі світлом, строк ухвалення та проголошення судового рішення продовжено до 02 грудня 2025 року до 15.35. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Так, судом встановлено, що 11 липня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як первісним кредитором, та [PERSON] , як позичальницею, було укладено договір кредитної лінії № 372086475 (а. с. 24-29). Договір підписаний відповідачкою, як позичальницею, шляхом використання електронного підпису. Згідно пунктів 1.3, 1.7, 1.9.1, 1.9.2, 1.9.3, 1.11, 1.12.1, 1.12.2 договору кредитної лінії, сума кредиту 16 550 гривень, строк кредитування 30 днів (дисконтний період) з подальшою авто пролонгацією (автоматичним відкладенням виконання зобов`язання) до 90 днів після закінчення строку дисконтного період, у випадку не повернення тіла кредиту на не сплати процентів. Процентна ставка залежить від періоду користування і визначається у розмірі 1,39 % щоденно в межах дисконтного періоду; 2,30 % щоденно після закінчення строку дисконтного періоду, якщо проценти за користування кредитом сплаченими не були, а тіло кредиту не повернуто. Згідно умов пунктів 4.2, 4.3 кредитного договору, проценти нараховуються протягом строку дії договору, що включає 30-денний дисконтний період та наступні 90 днів. Отже, загальний строк нарахування процентів складає 120 днів, що відповідає наведеному в розрахунках кредитора строку нарахування процентів. Первісним кредитором було виконано умови зобов`язання та надані відповідачці, як позичальниці, грошові кошти у сумі 16 550 гривень. Факт перерахування зазначеної суми коштів на банківський рахунок позичальника підтверджується платіжним дорученням № d9f8d06e-690e-452b-a273-33d90ad12319 від 11.07.2021 (а. с. 63), а також відповіддю АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК», що надійшла до суду 27.10.2025 та випискою по особовому рахунку відповідачки в цій банківській установі. В подальшому, внаслідок укладення договорів факторингу з відповідними додатками та додатковими угодами, право вимоги за кредитним договором перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС», потім до товариства з обмеженою відповідальністю «ОНЛАЙН ФІНАНС», а згодом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (а. с. 74-98, а. с. 104-114, а. с. 120-133). Далі, згідно посилань позивача, внаслідок невиконання відповідачкою обов`язків щодо повернення боргу, сплати процентів, виникла заборгованість у сумі 58 848,35 гривень, що включає заборгованість за тілом кредиту 16 550 гривень та заборгованість за процентами 42 298,35 гривень. Розрахунки заборгованості долучено до матеріалів справи (а. с. 137-139, 140-141). Строк нарахування процентів 120 днів, що відповідає стокам, визначеним в пункті 4.2, 4.3 договору. З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми. Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. Згідно приписів\~частини 1\~статті 10\~Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про\~електронні документи\~та електронний\~документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору кредитної лінії № 372086475 у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію» та погодження істотних умов цього договору. Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що договір кредитної лінії № 372086475 від 11 липня 2021 року був укладеним та є регулятором спірних правовідносин сторін справи. Істотні умови цього договору погоджені сторонами кредитного зобов`язання. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір факторингу є підставою для заміни сторони в зобов`язанні та, відповідно, підтверджує правомірність переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за кредитним договором. Суд погоджується, що сукупність наявних в матеріалах справи доказів, в тому числі і виписка з банківського рахунку, підтверджують факт отримання відповідачкою, як позичальницею, грошових коштів в борг. Тому суд відхиляє, як неспроможні, доводи відповідачки щодо не отримання коштів, враховуючи, в тому числі, і обставини, що свідчать про часткову сплату нею процентів за договором, що відображено в розрахунку заборгованості. Суд, перевіривши надані позивачем розрахунки заборгованості, погоджується з ними та вважає їх арифметично вірними (а. с. 137-139, а. с. 140-141). Згідно зазначених розрахунків проценти нараховані в межах первинного дисконтного періоду, продовженого дисконтного періоду після сплати відповідачкою процентів за користування кредитом, а також в межах подальшого 90-денного періоду авто пролонгації, передбаченого умовами договору. Відповідачка зазначений розрахунок заборгованості не спростувала, не навела змістовних аргументів, що ставили б під сумнів правильність такого розрахунку, не надала свого контр розрахунку, як і доказів погашення заборгованості в розмірі більшому, ніж визнається кредитором. А отже, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд критично оцінює доводи відповідачки щодо відсутності доказів підписання нею кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора, так як наведений в договорів механізми перевірки даних про особу позичальника в повній мірі і поза розумним сумнівом дає можливість встановити зазначену особу. Досліджені матеріали справи свідчать про те, що відповідачка отримала кошти у розмірі та в строк, вказаний у договорі. Доказів того, що кошти отримані нею від іншого кредитора чи на інших умовах відповідачка не надала. Суд зауважує, що відповідачка, яка заперечує укладення договору, до поліції чи інших правоохоронних органів за заявами про підроблення документів не зверталась. Також, суд відхиляє доводи відповідачки щодо неможливості передачі права вимоги за договором кредитної лінії до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» згідно з договором факторингу від 28 листопада 2018 року, так як в подальшому до цього договору вносились зміни на підставі додаткових угод, копії яких долучені до матеріалів справи, і конкретні умови відступлення прав вимоги визначалися вже на підставі положень додаткових угод, укладених хронологічно пізніше, ніж договір кредитної лінії. Такий спосіб передачі права вимоги не суперечить пункту 3 частини 1 статті 3 ЦК України, яким передбачена свобода договору, як одна із загальних засад цивільного законодавства. Суд констатує, що в даному випадку відповідачкою не наведено переконливих мотивів, які б свідчили про порушення її прав внаслідок відступлення права вимоги іншим кредиторам, враховуючи, в тому числі і той факт, що відповідачка не вчиняла дій щодо погашення заборгованості ні первісному, ні іншим кредиторам. Крім цього, для приватних відносин притаманним є такий стандарт поведінки, як добросовісність, що визначений в статті 3 ЦК України. А отже, діючи добросовісно, позивачка могла б звернутися до первісного кредитора з метою з`ясування обставин передачі права вимоги до інших кредиторів та, за потреби, отримати відповідні документи. В контексті наведеного вище, суд зауважує, що відповідачка не оскаржувала дій (правочинів) щодо передачі права вимоги до нових кредиторів за кредитним договором, стороною якого вона є. Доказів протилежного до матеріалів справи відповідачкою не долучено. Отже, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Далі, позивачем заявлені до стягнення 7 000 гривень понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Для підтвердження обставин щодо понесених витрат позивачем надані договір про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року з додатком № 1, додаткова угода до цього договору та акт прийому-передачі наданих послуг, а також копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 143-146, 147, 148, 149). Аналізуючи існування підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача понесеним ним витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved