Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє адвокат Хемишинець Е.І. звернулася до суду із позовною заявою до Виноградівської міської ради Закарпатської області та просить визнати право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Троє осіб, рідні сестри та брат [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у 2002 році виставили на продаж житловий будинок по [ADDRESS] . Нова назва [ADDRESS] . Позивачка зацікавилася пропозицією, та вони дійшли з ними згоди про продаж їй будинку за 2500 доларів США. Продавці запевнили, що є власниками, мають всі документи, та самостійно організують нотаріальне посвідчення договору, займуться оформленням угоди. Перед підписанням договору позивачка повністю розрахувалася за будинок, про що свідчать письмові розписки. У тексті розписок чітко зазначено: повна вартість будинку (не частки) становить 2500 доларів США. Продавці за розпискою засвідчили, що отримують плату за будинок (не частку). Позивачка засвідчила, що сплачує за будинок (не частку). 27.07.2002 року позивачка прибула до Виноградівської державної нотаріальної контори разом із продавцями і проставила підписи у всіх документах, які їй давали підписувати. Вона їх не читала зміст документів, бо не сумнівалася у їх правильності. Не вважала за необхідне перевіряти зміст. Вони оформили перехід права власності договором дарування, посвідченим 27.07.2002 року Державним нотаріусом Виноградівської ДНК, р.н.2304. Договір позивачка віднесла до Виноградівського РБТІ, де проставили реєстраційний напис. На підставі договору позивачку зареєстрували у будинку як власника. З моменту оформлення договору дарування та її вселення - володіння будинком стало для позивачки винятково своїм (ексклюзивним). При цьому, позивачка вважала, що вона реалізувала право власності як одноосібний власник. В неї ніколи не було необхідності підтверджувати перед третіми особами своє право власності на весь будинок в цілому. Всі вважали її власником, поводилися з позивачкою як із власником цілого будинку, і вона в цьому не сумнівалася. Позивачка виступала перед третіми особами як одноосібний власник будинку в цілому: відкрито укладала усі договори про надання житлово-комунальних послуг, зареєструвала своє місце проживання, одноосібно як власник в цілому відкрито користувалася будинком на свою користь, утримувала його, відкрито здійснювала благоустрій прибудинкової території, організовувала виконання ремонтних робіт, тощо. Позивачка виступала як одноосібний власник будинку відкрито, перед усіма підприємствами, що надають комунальні послуги, у колі всіх осіб, які її знають, перед органом місцевого самоврядування. Оплачувала всі комунальні послуги одноосібно про що свідчать квитанції про їх сплату . Поки були живі троє продавців, то вона виступала як одноосібний власник будинку в цілому і перед ними, відкрито та добросовісно. Вони, в свою чергу, поводилися з позивачкою як із власником цілого будинку. Проте, нещодавно, позивачка звернулася до реєстраційної служби Виноградівської міської ради для реєстрації у будинку члена її сім`ї. Та працівники служби повідомили, що необхідна згода іншого співвласника. Позивачці повідомили, що у будинку є інший співвласник. Так, їй вказали пальцем на зміст договору, де написано, що їй подаровано лише одну другу частину будинку. Позивачка стверджує, що вона ніколи не вчитувалася у зміст договору, а продавці не повідомили її, що вони є власниками лише однієї другої частини будинку. Позивачку ошукали. В ході з`ясування обставин встановлено, що будинок належав двом особам у рівних частках [PERSON] та [PERSON] , але продавці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мали оформлене спадкове право лише на одну другу частку. Інша одна друга, яка належала [PERSON] , їм не належала і спадщина не була оформлена. Перевіркою відомостей Спадкового реєстру встановлено, що після смерті іншого співвласника [PERSON] було відкрито спадкову справу №1839389, дата відкриття 05.02.2002, місце - Виноградівська державна нотаріальна контора, Свідоцтво про право на спадщину не видано, відомості про це відсутні. З дати заведення спадкової справи минуло 23 роки. На замовлення позивачки виготовлено техпаспорт та перевірено будинок в БТІ. За даними Виноградівського РБТІ - інша одна друга частка все ще зареєстрована за [PERSON] , яка померла [INFO] . З рішення Виноградівського районного суду від 30.10.2001 року у справі №2-1048/2001 встановлено, що попередні власниці будинку [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами. Встановлено, що продавці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували одну другу частку за матір`ю [PERSON] . Вони ж є племінниками [PERSON] , другого співвласника. Проте, за ЦК України 1963 року вони не могли бути спадкоємцями за законом до спадщини [PERSON] , не входили до жодної з двох черг спадкоємців. Тому, нотаріус не видала їм свідоцтво і на другу частку у будинку. Отримавши обумовлену суму вартості всього будинку, продавці приховали від позивачки ту обставину, що продаж вчиняється лише однієї другої частки. Позивачка в силу своєї юридичної неграмотності, довірливості та необачності не зрозуміла, що вони є власниками лише однієї другої і договір укладено лише на одну другу частку. До цього року жодна особа не заперечила її право власності як одноосібного власника. Поки вона не звернулася до реєстраційної служби. Склалася така ситуація, за якої позивачка, як власник, добросовісно заволоділа чужим майном, яким є інша одна друга частка у справі спільної власності, і вже більше двадцяти років продовжує відкрито, безперервно володіти будинком в цілому як одноосібний власник, володіючи, користуючись і розпоряджаючись ним як винятковий власник без згоди інших співвласників, які юридично та фактично відсутні. За цей час жодна особа не заявила про право у спільній власності. При цьому, хоча позивачка і отримала одну другу частку на підставі договору, проте, як власник, володіла іншою однією часткою безтитульно. Позивачка стверджує, що їй не були відомі інші співвласники, їх особи, юридична доля іншої однієї другої частки. Аж до цього часу, коли вона вирішила отримати правову консультацію та дізналася, що інша одна друга частка не має власника взагалі. Це тому, що здатність мати у власності майно припиняється зі смертю особи. А зареєстрований власник іншої однієї другої частки - [PERSON] - померла [INFO] . Особи спадкоємців майна - позивачці невідомі. Жодна особа не заявляла про свої права на іншу одну другу частку. З вказаних підстав просить визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою від 16.06.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. В годі підготовчого розгляду справи 17.07.2025 судом було витребувано матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач [PERSON] та її представник адвокат Хемишинець Е.І., в судове засідання не з`явилися. Представником позивача до суду подано клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її особистої участі. Представник відповідача - Виноградівської міської ради. В судове засідання не з`явився. Представником відповідача до суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Проти задоволення позовних вимог не заперечив. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 15.02.1959 року, зареєстрованого в БТІ 17.02.1959 року у реєстрову книгу за №3, Житловий будинок в [ADDRESS] в рівних долях належить [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Виноградівського районного суду у справі № 2-1048/2001 рік від 30.10.2001 року, [PERSON] та [PERSON] оголошено померлими. Рішення набрало законної сили 30.11.2001 року. Спадкоємцем за законом на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , стали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Проте, залишилась 1/2 частка вище вказаного житлового будинку, яка належала - [PERSON] . Після смерті [PERSON] племінники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Виноградівської державної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом свідоцтво про право власності на спадщину за законом їм не видавалось, оскільки за Цивільним кодексом УРСР 1963 року діяли лише дві черги спадкування за законом. Першу чергу становили діти (включаючи усиновлених), дружина (подружжя) та батьки (усиновителі) померлого, які успадковували в рівних частках. Друга черга складалася з рідних братів і сестер, а також баби й діда померлого. 27.07.2022 року позивач [PERSON] на підставі договору дарування, як вона вважала набула право власності на цілий житловий будинок, що в [ADDRESS] . З вказаного часу, а саме з 27.07.2002 року позивачка виступала перед третіми особами як одноосібний власник будинку в цілому: відкрито укладала усі договори про надання житлово-комунальних послуг, зареєструвала своє місце проживання, одноосібно як власник в цілому відкрито користувалася будинком на свою користь, утримувала його, відкрито здійснювала благоустрій прибудинкової території, організовувала виконання ремонтних робіт, тощо. Позивачка виступала як одноосібний власник будинку відкрито, перед усіма підприємствами, що надають комунальні послуги, у колі всіх осіб, які її знають, перед органом місцевого самоврядування. Оплачувала всі комунальні послуги одноосібно про що свідчать квитанції про їх сплату . Поки були живі троє продавців, то вона виступала як одноосібний власник будинку в цілому і перед ними, відкрито та добросовісно. Вони, в свою чергу, поводилися з позивачкою як із власником цілого будинку. Відповідно до довідки Виноградівського РБТІ № 449 від 13.05.2025 року, житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] ) зареєстровано 1/2 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, що видане Виноградівською міською радою 15.02.1959 року на підставі рішення виконкому №6/20 від 19.02.1959 року та 1/2 частина за [PERSON] на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідчений Виноградівською держнотконторою 27.07.2002 року за реєстром № 2304. При вирішенні справи суд керувався наступними положеннями Закону. Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року. При цьому визнано такими, що втратили чинність з 01.01.2004 року Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, із змінами, внесеними до нього. Згідно з Перехідними положеннями Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, у померлої [PERSON] відсутні спадкоємці, які прийняли спадщину. Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР (1963 року), спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь зі спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави. Відповідно ст.137 ЦК УРСР (1963 року), майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу. Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів. Порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української РСР. Відповідно до Порядку обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №375 від 06.07.1992 року, облік, вжиття заходів щодо охорони й оцінки безхазяйного майна покладається на державні податкові інспекції. Відповідно до Інструкції про порядок обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави та скарбів, затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України №20 від 08.06.1993 року, згідно зі статтею 524 ЦК УРСР майно переходить за правом спадкоємства у власність держави, якщо у померлого немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом або жоден із спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини. Документом, що підтверджує право спадкоємства майна державою, є свідоцтво про право держави на спадщину, яке видається державною нотаріальною конторою відповідній державній податковій інспекції після закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини. Підставою переходу майна за правом спадкоємства у власність держави може бути і відповідне судове рішення, винесене за позовом державної податкової інспекції. У випадку, коли спадкове майно неправомірно передане у власність осіб, які не мають права його успадковувати, а спадкоємців цього майна немає або вони не прийняли спадщину, державна податкова інспекція повинна пред`явити до суду позов про передачу вказаного майна державі за правом спадкоємства. Відповідно до ст.558 ЦК УРСР (1963 року) державна нотаріальна контора за місцем відкриття спадщини або за місцем знаходження спадкового майна, а в населених пунктах, де немає державної нотаріальної контори, - виконавчий комітет міської, (селищної, сільської) Ради народних депутатів вживають заходів до охорони спадкового майна до передачі його державній податковій інспекції. З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] її племінники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до Виноградівської державної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом свідоцтво про право власності на спадщину за законом їм не видавалось, оскільки за Цивільним кодексом УРСР 1963 року діяли лише дві черги спадкування за законом. Першу чергу становили діти (включаючи усиновлених), дружина (подружжя) та батьки (усиновителі) померлого, які успадковували в рівних частках. Друга черга складалася з рідних братів і сестер, а також баби й діда померлого. З огляду на наведене, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, викладених в ст.1_2, ст.13, ст.81 ЦПК України, суд приймає рішення на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. В п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] відкрито, добросовісно, безперервно з 2002 року і по теперішній час володіє 1/2 частиною житлового будинку, що в [ADDRESS] ) власником якої була [PERSON] , та яка оголошен судом померлою у 2001 році. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", обговорене 21.12.2012 на засіданні Пленуму, дано роз`яснення, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Враховуючи, положення ч.2 ст.328 ЦК України, а також ті факти, що протягом усього часу володіння позивачкою [PERSON] вказаним житловим будинком на це майно не претендували інші особи, Позивач не набула майно злочинним шляхом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, інших спадкоємців не залишилось, суд вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку що що в [ADDRESS] ) власником якої була [PERSON] , та яка оголошен судом померлою у 2001 році. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. В п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 дано роз`яснення, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.04.1976 у справі " Габріель Дефренн проти Бельгійської авіакомпанії "Сабена" вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення. Наслідки, спричинені судовими рішеннями про повернення спадкового майна у власність держави чи комунальну власність з огляду на те, що громадяни тривалий час користувалися цим майном, утримували, ремонтували, ставилися до нього як до свого, не можна передбачити. ' Є підстави для висновку про те, що тлумачення ст.344 ЦК України у судових рішеннях на користь держави всупереч інтересам громадян не сприяє авторитету судової влади і суперечить засадам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та 1 Протоколу до неї. Положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнано право на зах:ист порушених прав фізичних і юридичних осіб, пов`язаних з реалізацією права власності, яке може означати або існуючу власність, або претензії, щодо яких заявник може довести, що він має законні підстави вимагати їх задоволення. В п.124 рішення у справі "Онер`їлдиз проти Туреччини" від 30.11.2004 року, ЄСПЛ наголосив, що поняття "майно" у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, але також стосується засобів прав до вимагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. З огляду на наведене, враховуючи, що позивач [PERSON] є особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом більше десяти років, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання за нею права власності на це майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved