Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

позивач [PERSON] , через свою представницю - адвокатку Шестенко А. Л., звернувся з позовом до ФГ «Лан» в якому просив внести зміни до п. 5 Договору оренди землі від 03.01.2020, укладеного між Фермерським господарством «Лан» та [PERSON] та викласти в наступній редакції: «5. Орендна плата за користування Об`єктом оренди складає у грошовій формі у розмірі 17212,20 грн. \~ \~ \~ \~Орендна плата коригується на офіційно встановлений індекс інфляції (індекс споживчих цін на товари та послуги, який публікується Державною службою статистики України), а саме розмір орендної плати за кожний наступний рік визначається шляхом коригування орендної плати за попередній рік на індекс інфляції за попередній рік.». Просив стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу. позиції сторін В обґрунтування позову позивач покликався на те, що 03.01.2020 між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки за умовами якого позивач надав ФГ «Лан» земельну ділянку з кадастровим номером 3521180400:02:000:2377 на території Бандурівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, площею 2,0 га до 31.12.2029. Орендна плата складає 10000 грн. Згідно умов договору розмір орендної плати може переглядатись один раз на рік за згодою сторін у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції. Згідно статистичної інформації, що розміщена на сайті Державної служби статистики України вбачається, що в період з 2020 по 2024 рік відбулось підвищення індексу споживчих цін на товари та послуги у середньому приблизно в 1,7 рази. Індекс інфляції в Україні склав по роках 2020 -105,0%, 2021 110%, 2022 126,6%, 2023 105,1%, 2024 112%. Таким чином з врахуванням індексів інфляції та договірного розміру орендної плати 10000 в 2020 році, розмір орендної плати на час подачі позову повинен становити 17212,20 грн. З такою пропозицією в листі до відповідача звернувся позивач. Відповідач запропонував свої умови в надісланій електронною поштою додатковій угоді, як мала вигляд нового договору та обмежувала можливість орендодавця захистити свої інтереси. Зокрема, запропонований розмір орендної плати становив 16000 грн, запропоновано перегляд умов й раз на 5 років, а не щороку, як в чинному договорі; виключено умову для перегляду розміру орендної плати у випадку підвищення цін, тарифів, в тому числі інфляції, зменшено розмір пені, тощо. З таким не погодився позивач і повторно запропонував переглянути розмір орендної плати, встановивши її в розмірі 17212,20 грн та здійснювати її подальше обчислення з урахуванням індексів інфляції. Такий проект додаткової угоди було надіслано відповідачу та отримано ним 22.07.2025. Відповіді на свій лист чи підписаної додаткової угоди з боку ФГ «Лан» позивач не отримав, що свідчить про його незгоду. Тому позивач, відповідно до п. 24 Договору оренди від 03.01.2020 звернувся до суду з даним позовом. Вказав, що укладаючи Договір він мав правомірні очікування , що внаслідок збільшення цін на усі товари , ріст інфляції, збільшення тарифів, тощо, він зможе тримати грошові кошти в якості орендної плати у розмірі, що відповідає дійсному стану ринку. З часу укладання договору виникли об`єктивні обставини, що суттєво змінили купівельну спроможність грошових коштів, отримуваних в якості орендної плати, внаслідок чого позивач позбавлений того, на щі він, як орендодавець, розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки. У відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Покликався на те, що 03.01.2020 між [PERSON] та ФГ «Лан» укладено договір оренди землі. Згідно умов Договору Позивачем в оренду ФГ «Лан» передана земельна ділянка з кадастровим номером 3521180400:02:000:2377, яка розташована на території Бандурівської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, площею 2.0 гектари. Термін дiї договору до 31.12.2029. Орендна плата складає у грошовій формі 10000 грн. Згідно умов п. 9 Договору розмір орендної плати може переглядатися один раз на piк за згодою сторін, у разі: зміни розмірів земельного податку, підвищення цiн, тарифів, у тому числi внаслідок інфляції. відповідачем було запропонована позивачу додаткова угода в якій запропонований розмір орендної плати у сумі 16000 грн, що значно більше вiд попереднього розміру орендної плати на 6000 грн. Але позивач відмовився вiд даної пропозиції. З моменту підписання основної угоди значно підвищилась вартість землі i позивач сплачує 13,5 % вiд дійсної вартості землі, що не враховано позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Пунктом 9 договору передбачено перегляд розміру орендної плати раз у один piк. Підставою перегляду договору може бути у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цiн, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках передбачених законом. Тобто, умови договору оренди землі не зобов`язують сторони вносити зміни до договору, зокрема, збільшувати чи зменшувати розмір орендної плати, а лише зобов`язують за певних обставин переглянути умови договору. Звертаючись до суду з позовом про зміну розміру орендної плати у розмірі 17212,20 грн. позивач, як на підставу збільшення розміру орендної плати, посилався на інфляційні процеси, зростання цін, підвищення тарифів на електроенергію, водопостачання, що призвело до здорожчання проживання. Однак зазначені обставини стосуються обох сторін договору, а не виключно позивача. Відповідач дотримується умов договору оренди, не порушував строків виплати орендної плати, орендна плата нараховується i виплачувалася відповідачем з урахуванням індексації оцінки вартості землі, а також враховуючи принцип рівності сторін i те, що у відповідача відсутня фінансова можливість сплачувати орендну плату у розмірі 17212,20 грн, тому відсутні правові підстави для внесення змін до пункту 5 договору оренди землі. Так з 2020 по 2025 роки відбулось суттєве підвищення вартості електричної енергії для юридичних oci6, водопостачання, збільшення розміру податків, що сплачуються до бюджету, які підтверджують підвищення виробничих витрат при здійсненні обробки земельних ділянок та фінансову неможливість товариства для збільшення розміру орендної плати. Зазначені обставини підтверджуються відомостями розміщеними на офіційному сайті Державної служби статистики України. В той же час позивачу надана орендована земельна ділянка як учаснику АТО, а тому позивач в свою чергу має відповідні пільги щодо сплати платежів і ці обставини теж необхідно враховувати при встановленні підстав для збільшення розміру орендної плати. Крім цього, позивач не надав суду докази про фактичні понесені витрати за підвищеними споживчими цінами, а обмежився лише даними з сайту Державної служби статистики України. Також посилання позивача у своїх обґрунтуваннях, що курс основних іноземних валют по відношенню до гривні в середньому зріс близько в 1,7 рази не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки згідно положень ЦК України розрахунки здійснюються виключно у національній валюті. У відповіді на відзив позивач звернув увагу на те що додаткова угода запропонована відповідачем з підняттям орендної плати до 16000 грн містила ряд пунктів, що обмежували права орендодавця в порівнянні з діючим договором та максимально враховувала інтереси орендаря. Відповідач не надає доказів та розрахунків підвищення витрат зі сплати 13,5% від дійсної вартості землі та як це впливає на договірні відносини. Покликання на практику ВС, зокрема постанову в справі № 653/2176/15-ц є безпідставним, оскільки фактичні обставини справ є різними. Також відповідач не надає розрахунків в підтвердження свого незадовільного стану. Крім того вказав, що покликання на ріст валют наведено для відображення загального росту інфляції, зокрема, здорожчання товарів імпортного походження. Рух справи, заяви та клопотання учасників справи Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 22.10.2025 відповідачем подано відзив. 03.11.2025 позивачем подано відповідь на відзив. 04.11.2025 позивачем подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Ухвалою від 06.11.2025 закрито підготовче провадження призначено спарву до розгляду по суті. 22.11.2025 позивачем подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача в якій він просив позов задовольнити. 25.11.2025 судом проведено розгляд справи по суті за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд врахував те, що позивач скористався своїм правом, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідач, який був належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, а тому розгляд справи за його відсутності не суперечить положенням ст. 223 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі клопотань представників позивача та відповідача. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч .2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Також судом при зазначенні дати ухвалення судового рішення застосовано висновок ОП ВС викладений у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 в якому вказано, що у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З витягу з державного реєстру речових прав № 424191975 від 25.04.2025 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3521180400:02:000:2377, площею 2 га належить на праві власності [PERSON] (а.с. 29). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 196463067 від 16.01.2020 (а.с. 28) вбачається наявність зареєстрованого права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3521180400:02:000:2377, орендодавець [PERSON] , орендар ФГ «ЛАН», строк дії договору оренди від 03.01.2020 31.12.2029, орендна плата у грошовій формі складає 10000 грн. З договору оренди землі від 03.01.2020 (а.с. 9-12) вбачається, що між [PERSON] (орендодавець) та ФГ «ЛАН» (орендар) домовлено, що орендодавець передає ФГ «ЛАН» в строкове платне володіння та користування земельну ділянку з кадастровим номером 3521180400:02:000:2377, площею 2 га на 10 років, до 31.12.2029 (п.1, 2, 4). Згідно п. 5, 6, 7, 9 Договору орендна плата за користування об`єктом оренди складає у грошовій формі 10000 грн. Обчислення розміру орендної плати на землю здійснюється з урахуванням коефіцієнту індексації нормативно-грошової оцінки земель, який встановлюється Державною службою статистики України на поточний рік. Орендна плата виплачується один раз на рік до 31 грудня поточного року. Розмір орендної плати може переглядатись один раз на рік за згодою сторін у разі зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; в інших випадках, передбачених законом. Листом від 09.04.2025 з проєктом додаткової угоди № 1 (а.с. 13, 14) [PERSON] звернувся до ФГ «ЛАН» з проханням внесення змін до п. 5 Договору оренди землі від 03.01.2020, встановивши орендну плату в розмірі 17212,20 грн та коригування такої щорічно, з врахуванням індексу інфляції. Відповідач надіслав позивачу свій проєкт додаткової угоди (а.с. 16-22) з розміром орендної плати 16000 грн , встановленням можливості перегляду розміру орендної плати один раз на п`ять років, виключенням положення про перегляд розміру орендної плати у випадку підвищення цін, тарифів, в тому числі інфляції,зменшення розміру пені за невнесення орендної плати. Листом від 16.07.2025 [PERSON] повідомив ФГ «ЛАН» про відхилення проєкту угоди ФГ «ЛАН» та повторно надіслав свій варіант Додаткової угоди з встановленням орендної плати в розмірі 17212,20 грн (а.с. 23-26). З витягу з сайту Державної служби статистики України (а.с. 30) вбачається розмір індексів зростання споживчих цін, зокрема у 2020 році 105,0 %, у 2021 році 110,0 %, у 2022 році 126,6 %, у 2023 році 105,1 %, у 2024 році 112,0 %. З витягів з сайту НБУ (а.с. 31, 32) вбачається, що курс долара США та євро, станом на 03.01.2020 236862 грн та 26,4220 грн відповідно, станом на 01.01.2025 42,0295 грн та 43,6855 грн, відповідно. З витягів з сайту Державної служби статистики України (а.с. 33-34) вбачається, що середня ціна природного газу, з ПДВ в 1-му півріччі 2020 року 5299,21 грн за 1 тис куб. м, 1-му півріччі 2021 року 9188,61 грн за 1 тис куб. м. З витягів з сайту Державної служби статистики України (а.с. 35-36) вбачається, що середня ціна електроенергії, з ПДВ в 1-му півріччі 2020 року 1,25 грн за 1 кВт*год, 1-му півріччі 2021 року 1,61 грн за 1 кВт*год. Норми права та мотиви їх застосування Так, орендні правовідносини в Україні регулюють наступні нормативно-правові акти: Цивільний кодекс України; Земельний кодекс України; Закон України «Про оренду землі»; Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також важливу роль у регулюванні орендних правовідносин відіграє сам договір оренди земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного Кодексу України та ст. 30 Закону України «Про оренду землі», зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, у письмовій формі, шляхом укладення додаткової угоди, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки сторони вільні в праві додавати до договору умови, які, на їхню думку, є істотними, у договорі оренди землі може бути\~\~передбачений детальний порядок внесення змін (підстави/обставини внесення змін, форма та строк надсилання пропозиції тощо). Зміна умов договору має досягатися за взаємною згодою сторін, якщо інше не передбачено договором .У противному разі спір підлягає вирішенню в суді. Основними підставами для внесення змін до договору можуть бути: волевиявлення сторін щодо уточнення певних умов договору; зміна строку дії оренди; зміна умови про розмір та розрахунок орендної плати. Ініціювати внесення змін може як орендодавець так і орендар земельної ділянки, в будь-який момент. Згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов`язання змінюється з моменту набрання рішенням суду про зміну договору законної сили. Наведені норми права передбачають, що зміна договору оренди землі допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. При цьому якщо договір змінений судом, то зобов`язання змінюється з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили. Беззаперечним є факт належності земельної ділянки з кадастровим номером 3521180400:02:000:2377 [PERSON] , та що стверджено відповідними письмовими доказами наявними у матеріалах справи. Також незаперечним факт укладення та умови договору оренди б/н від 03.01.2020, що діє між сторонами. Дані обставини визнаються сторонами та не оспорюють ся. Дійсно, індекс інфляції в Україні склав по роках 2020 - 105,0%, 2021 110%, 2022 126,6%, 2023 105,1%, 2024 112%. Використовується індекс інфляції для аналізу і прогнозу цінових процесів, а саме: перегляду розмірів грошових доходів, перерахунку орендної плати, перерахунків сум заборгованості відповідно до рішень судових органів, індексації грошових доходів громадян, перерахунків номінальної заробітної плати в реальну та інших показників. У той же час позивач має правомірні очікування, що внаслідок збільшення цін на усі товари, ріст інфляції, збільшення вартості тарифів тощо він зможе отримати блага (грошові кошти) в якості орендної плати у розмірі, який відповідає дійсному стану ринку. Позивач звернувся до суду з позовом, оскільки виникли об`єктивні обставини, які суттєво змінили купівельну спроможність грошових коштів, отриманих в якості орендної плати, внаслідок чого він позбавлений того, на що він, як орендодавець, розраховувала при укладенні договору оренди земельних ділянок. З зазначеною позицією позивача суд погоджується, оскільки вважає, що з метою укладання договору оренди для орендодавця є отримання власником земельної ділянки доходу у виді орендної плати. Тобто, укладаючи договір оренди на довготривалий строк, позивач мав правомірні очікування, передбачені договором та законодавством, що внаслідок інфляції, росту споживчих цін, підвищення вартості енергоносіїв тощо, розмір орендної плати буде переглянутий та збільшений на відповідний рівень, про що і зазначено в пункті 9 договору оренди землі, де сторони обумовили можливість перегляду розміру орендної плати один раз на рік, за згодою сторін, у випадках, в тому числі, зміни розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції. Позивач покликається на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що кожна фізична або юридична особа має право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений цього майна інакше, ніж в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Під майном у контексті зазначеного Протоколу переважно мається на увазі нерухоме та рухоме майно, прибуток із власності, зокрема орендна плата (рента), передбачена договором, а також ліцензії, пенсії та інші соціальні виплати, повернення податкових платежів, цінні папери та гудвіл. Водночас у контексті судової практики ЄСПЛ до «майна» прирівнюються й «легітимні очікування» особи, відображені у правовій нормі, або в іншому документі, що створюють в особи розумні сподівання на отримання права на певне «майно» або активи, щодо захисту яких склалася й певна внутрішньо-національна практика. Захист легітимних очікувань традиційно розглядається як складова принципу правової визначеності як одного з елементів принципу верховенства права. Легітимні очікування можна розглядати як окремий об`єкт цивільних прав, що підлягає охороні та захистові, та вони можуть мати майновий характер, якщо особа очікує набути речі або майнового права. Положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції застосовуються лише до вже належного особі майна та не створюють права на придбання майна, але за певних обставин під охоронне правовідношення у контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції може потрапляти й «правомірне очікування» на отримання майна (рішення у справі «Бєлане Надь проти Угорщини», заява № 53080/13, п. 74). Легітимне очікування як особливий об`єкт цивільних прав, вид «майна» у значенні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визначає підстави судового захисту для особи у тому випадку, коли суб`єктивне матеріальне право відсутнє, але «майно» у контексті Протоколу існує як обґрунтована майнова вимога, що спирається на засади правової визначеності щодо передбачуваності, сталості та послідовності правових приписів і передбачуваності актів влади щодо мирного володіння майном. Правова визначеність як важливий елемент верховенства права визначає й обґрунтовані сподівання особи на існування та забезпечення належної процедури захисту її майнового очікування, що мають бути виправданими, враховуючи не лише вимоги правової визначеності, коли легітимне очікування набуває ознак принципу, але й чинення справедливої судової процедури. З 2020 по 2025 у тарифах на електроенергію в Україні відбулися значні зміни. Так в 2020 році вартість становила 1,25 грн/кВт*год, однак в 2025 - 4,32 грн/кВт*год, що є загальновідомим фактом, що не потребує доказування. З 2020 по 2025 у тарифах на газ в Україні відбулися значні зміни. Так в 2020 році тариф на газ складав 5,29921 грн/кубометр. Зараз тариф на газ складає 7,98 грн/кубометр, що є загальновідомим фактом, що не потребує доказування. Як було зазначено вище, договір містить перелік підстав, у випадку зміни яких сторони переглядають розмір орендної плати. У позовній заяві наведено динаміку збільшення споживчих цін, тарифів, інфляції, починаючи з 2020. Такі зміни демонструють суду постійне збільшення вартості енергоносіїв та споживчих цін. Разом з тим, позивач не просить збільшити розмір орендної плати у незрозумілій сумі, тобто ним враховується індекс інфляції, що відповідає п. 9 договору оренди землі між сторонами. Аналізуючи наведене, суд зазначає, що користування земельною ділянкою здійснюється на підставі договору оренди землі, який укладається між власником земельної ділянки (орендодавцем) та особою, яка має намір користуватися земельною ділянкою (орендарем). Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Виключенням є встановлення строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Орендна плата\~не може\~бути нижчою\~мінімального розміру\~орендної плати\~-\~не менше\~3\~відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю). Сторони не обмежені встановленням виключно мінімального рівня орендної плати у договорі. За домовленістю між сторонами може бути встановлений будь-який розмір орендної плати, але не нижче мінімального. Орендна плата рахується від нормативної грошової оцінки землі (НГО). Зміна НГО земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати. Для зміни орендної плати необхідно внести зміни в договір оренди (укласти додаткову угоду до договору оренди). Сторони мають право за взаємною згодою визначити не лише розмір орендної плати, а і форму її виплати (як наприклад грошова або натуральна, що полягає у передачі частини сільськогосподарської продукції орендодавцю). Відповідно до вимог частини 1 статті 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата справляється у грошовій формі. Для ділянок приватної власності орендна плата вказується у гривнях із зазначенням способу її внесення. А за землі держаної та комунальної власності орендна плата зазначається як відсоток суми НГО. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі (частина 2 статті 22 Закону України «Про оренду землі»). Орендна плата в натуральній формі може встановлюватися виключно для земель, що перебувають у приватній власності. При цьому у договорі необхідно зазначити перелік, кількість або частку продукції, одержуваної із земельної ділянки, якісні показники продукції, місце, умови, порядок, строки поставки. Крім того, розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Згідно з Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», до якого було внесено зміни Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» встановлено запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Іншими словами, у випадку заниженої орендної плати (такої, яка не відповідає встановленій в указі), або якщо агрофірма, орендуючи земельний пай, отримує прибутки від її використання, то селянин - власник паю, вправі переглянути розмір орендної плати в бік її збільшення. Для цього йому слід подати письмову заяву-пропозицію (як додаткову угоду до договору оренди землі) про збільшення розміру орендної плати до керівництва агрофірми. Адже згідно зі ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін, але у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Наразі, незважаючи на приписи чинного законодавства України та на умови договору, відповідач не виявив доброї волі для вирішення цього спору у позасудовому порядку та не підписав додаткові угоди, надіслані йому позивачем. Проєкт додаткової угоди, що пропонувалась відповідачем, рядом своїх положень пропонував змінити не тільки умови щодо розміру орендної плати, що передбачено Договором оренди від 03.01.2020, а і змінював інші умови такого в бік погіршення для орендодавця. За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). З наведених норм права вбачається, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Згідно з частинами першою, другою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони. Статтею 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов`язання змінюється з моменту набрання рішенням суду про зміну договору законної сили. Наведені норми права передбачають, що зміна договору оренди землі допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. При цьому якщо договір змінений судом, то зобов`язання змінюється з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили. Підсумовуючи наведене слід зазначити, що позивач правомірно та обґрунтовано звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. У постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/3694/16 ВС підкреслив, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій. Отже, застосовуючи наведені характеристики визначеності права для тлумачення поняття «легітимні очікування», можна дійти висновку, що обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування та стає предметом захисту у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, є те, що таке очікування (вимога) повинно мати належне правове (таке, що ґрунтується на законі) підґрунтя, тобто має бути достатнє правове джерело для відповідного очікування (вимоги). Як, зокрема, зазначено з цього приводу у п. 103 рішення ЄСПЛ у справі «Saghinadze and Others v. Georgia» (заява № 18768/05) , для того, щоб «очікування» було «законним», воно повинне бути більш конкретним, ніж звичайна надія і бути заснованим на нормі права або правовому акті (див. також п. 39 рішення у справі «Ceni v. Italy», заява № 25376/06 ). Так, щодо цієї умови у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має легітимне очікування, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли є чинний закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (п. 68 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03; п. 35 рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України», заяви № 68385/10 та № 71378/10 ). Наразі позивач, укладаючи 03.01.2020 договір оренди землі з ФГ «ЛАН», мав законні очікування, що у разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, він матиме можливість захистити свої права, як власника земельної ділянки, шляхом внесення змін до чинного договору оренди землі, щодо розміру орендної плати, що також передбачено в самому договорі оренди землі. У той час як відповідач відмовляючи позивачу в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі, порушує його легітимні сподівання та не бере до уваги наявність у законі приписів щодо права позивача на зміну умов договору оренди. Суд бере до уваги наведені позивачем обґрунтування, зокрема: індекси споживчих цін на товари та послуги; офіційний курс іноземних валют станом на; ціни на природний газ та електроенергію для споживачів, розмір орендної плати, який просить встановити позивач відповідає збільшенню розміру встановленої договором орендної плати на індекси інфляції з 2021 по 2024 роки (10000 грн * 1,05 * 1,10 *1,266 * 1,051 * 1,12). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки сторони укладаючи договір оренди землі, керувалися положеннями ст. 627 ЦК України, яка зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості та погодили між собою всі істотні умови зазначені у договорі оренди землі від 03.01.2020 то наразі наявні обставини для задоволення вимог позивача з підстав визначених у договорі оренди землі від 03.01.2020 для внесення змін до нього. Отже за відсутності волевиявлення сторони відповідача щодо внесення змін до договору оренди землі, зміни до договору оренди землі можуть бути внесені, у такому разі лише в судовому порядку та в такому випадку договір оренди землі вважається зміненим з дати набрання законної сили судовим рішенням. Аналогічні за змістом висновки містяться у справі № 364/227/22, постанова ВС від 16 січня 2024. Суд звертає увагу, що індекс споживчих цін, НГО, курс гривні, середня зарплата суттєво змінились зросли з моменту укладення договору в 2020 році, а сам договір був укладений на 10 років, а отже передбачав гнучкість в адаптації до змін обстановки, зокрема з різкого погіршення купівельної спроможності грошової одиниці та ринкових умов, в чому власне і полягає суть п. 9 договору. Суд застосовує практику ЄСПЛ (справа «Belane Nagy v. Hungary», «Saghinadze v. Georgia» тощо) та принцип легітимних очікувань. Позивач, як правомірний власник, має право:очікувати справедливу компенсацію за використання її майна (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції); захищати свої очікування в разі недобросовісної поведінки контрагента (відмова у зміні умов договору на тлі зміни у вартості землі, економічних показниках та рівні цін, що становлять істотну зміну обставин). Правомірні очікування позивачки мають реальне підґрунтя в договорі, національному праві та практиці ЄСПЛ. У постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/3694/16 ВС підкреслив, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій. Верховний Суд сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права. Водночас, Верховний Суд звернув увагу, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги) (постанова Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22). Отже, застосовуючи наведені характеристики визначеності права для тлумачення поняття «легітимні очікування», можна дійти висновку, що обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування та стає предметом захисту у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, є те, що таке очікування (вимога) повинно мати належне правове (таке, що ґрунтується на законі) підґрунтя, тобто має бути достатнє правове джерело для відповідного очікування (вимоги). Як, зокрема, зазначено з цього приводу у п. 103 рішення ЄСПЛ у справі «Saghinadze and Others v. Georgia» (заява № 18768/05) , для того, щоб «очікування» було «законним», воно повинне бути більш конкретним, ніж звичайна надія і бути заснованим на нормі права або правовому акті (див. також п. 39 рішення у справі «Ceni v. Italy», заява № 25376/06 ). Так, щодо цієї умови у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має легітимне очікування, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (п. 68 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03 ; п. 35 рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України», заяви № 68385/10 та № 71378/10). Наразі позивач маючи діючий, дійсний договір оренди землі від 03.01.2020, у якому він є стороною, оскільки є власником земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 3521180400:02:000:2377, відповідно до умов договору оренди землі, зокрема п. 9, має законні очікування, при наявному підвищенні цін, тарифів у томі числі внаслідок інфляції, захистити свої права, як власника земельної ділянки, шляхом звернення до орендаря для внесення змін до чинного договору оренди землі, щодо розміру орендної плати. В той час як відповідач, відмовляючи позивачу в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі, порушує його легітимні сподівання та не бере до уваги наявність у Законі приписів щодо права позивача на зміну умов договору оренди (ст. 30 Закону України «Про оренду землі») та п. 9 зазначеного договору оренди б/н. Також суд відхиляє й інші аргументи відповідача, зокрема посилання на постанову ВС від 04.04.2018 в справі № 653/2176/15-ц, оскільки в цій справі фактичні обставини відрізняться, зокрема суди встановили, що орендна плата позивачам нараховувалась і виплачувалася відповідачем з 2009 року по 2015 рік з урахуванням індексу інфляції та індексації оцінки вартості землі та фактично з 2009 року збільшилася майже у два рази, що суттєво відрізняє обставини справи від даної, де позивач якраз просить збільшити розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Також суд зазначає, що відповідачем не долучено доказів та не доведено відсутність фінансової можливості сплачувати орендну плату в розмірі 17212,20 грн та зауважує, що відповідач сам зазначає про пропозицію підняття орендної плати з 10000 до 16000 грн, що несуттєво, лише на 1212,20 грн відрізняється від бажаної для позивача. Також суд зауважує, що наявність чи відсутність статусу учасника АТО не впливає на розмір орендної плати. Внесення змін до договору в частині зазначення, що розмір орендної плати коригується на офіційно встановлений розмір інфляції конкретизує умови встановлення розміру орендної плати та усуне необхідність щорічного узгодження такої та можливе звернення до суду з аналогічним позовом. Таким чином суд вважає за правильне позов задоволити повністю. Європейський суд\~з прав\~людини вказав,\~що пункт\~1\~статті 6\~Конвенції зобов`язує\~суди давати\~обґрунтування своїх\~рішень,\~але це\~не може\~сприйматись як\~вимога надавати\~детальну відповідь\~на кожен\~аргумент.\~Межі цього\~обов`язку\~можуть бути\~різними в\~залежності від\~характеру рішення.\~Крім того,\~необхідно брати\~до уваги,\~між іншим,\~різноманітність аргументів,\~які сторона\~може представити\~в суд,\~та відмінності,\~які існують\~у державах-учасницях,\~з огляду\~на положення\~законодавства,\~традиції,\~юридичні висновки,\~викладення та\~формулювання рішень.\~Таким чином,\~питання,\~чи виконав\~суд свій\~обов`язок\~щодо подання\~обґрунтування,\~що випливає\~зі статті\~6\~Конвенції,\~може бути\~визначено тільки\~у світлі\~конкретних обставин\~справи (рішення\~у справі\~«Проніна проти\~України» від\~18\~липня 2006\~року). Розподіл судових витрат Згідно ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої, другої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Ч. 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З угоди (договору) про надання правової допомоги № 7 від 27.08.2025 вбачається, що [PERSON] , та адвокат Шестенко А. Л. уклали такий щодо надання правничої допомоги у справі за позовом до ФГ «ЛАН» про внесення змін до договору оренди землі від 03.01.2020, встановлено вартість 15000 грн. Отже сторони узгодили фіксований розмір адвокатського гонорару. Також в позовній заяві вказана орієнтовний розрахунок суми судових витрат 16211,20 грн, з яких 15000 грн витрати на правничу допомогу та 1211,20 грн сплачений судовий збір. Суд звертає увагу, що розподілу підлягають як ті витрати, що вже понесені, так і ті, що підлягаються сплаті, що відповідає положенню ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723 св 20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Сторона відповідача не заявляла щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу, що понесені позивачем. Таким чином суд у зв`язку з задоволенням позову стягує з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн та 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Outcome: approved