Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Омельницька Т.В. звернулась до Холодногірського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі комісії з припинення про зняття арешту з майна. На обґрунтування заяви вказано, що позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом із іншими особами [PERSON] , [PERSON] належить по 1/3 квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 вересня 1999 року, виданим Харківською квартирно-експлуатаційною частиною району. [PERSON] є сином позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] . Під час підготовки позивачем необхідного переліку документів, з`ясувалось, що все належне спадкодавцю [PERSON] майно перебуває під обтяженням, а саме арештом, накладеним 10.01.2008 згідно із постановою слідчого СУ ГУМВС\~України в\~Харківській області. Позивач не володіє будь-якою\~інформацію про засудження [PERSON] \~та застосування до нього\~покарання у\~ вигляді конфіскації\~майна. Арешт на майно був накладений 10.01.2008 слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області Медведевой В.С., що підтверджується постановою про накладення арешту на майно. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 26.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Від представника відповідача Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області Гвоздецької О.М. 15.10.2025 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Крім того, вказано, що за даними УІАП ГУНП в Харківській області відносно [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , та [PERSON] розслідувалась кримінальна справа № 64070417, яка в порядку ст. 232 КПК України (в ред. 1960 року) направлена для розгляду до Дзержинського районного суду міста Харкова. Відповідно до вироку Дзержинського районного суду міста Харкова від 07.04.2009, з урахуванням змін згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 20.08.2009 [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 185 ч.3, 198, 296 ч. 1 КК України, ч.1 ст. 101 КК України (в редакції 1960 року) із призначенням остаточного покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Також відповідно до вироку Дзержинського районного суду міста Харкова від 07.04.2009 із [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто із [PERSON] солідарно із іншими засудженими 21676,02 грн. на користь [PERSON] , 18480,00 грн. на користь [PERSON] , 3105,30 грн. на користь [PERSON] , 23619,16 грн. на користь [PERSON] , 4560,00 на користь [PERSON] . Питання накладеного постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області Медведевою В.С. 10 січня 2008 року за матеріалами кримінальної справи №64040417 арешту частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] , належній [PERSON] , вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 07.04.2009 не вирішувалось. 17.10.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] , адвоката Омельницької Т.В. надійшла відповідь на відзив, в якій просила повністю задовольнити позовні вимоги. Понесені [PERSON] судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1211,20 грн. залишити за позивачкою. Від представника відповідача Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області Гвоздецької О.М. 05.11.2025 через систему «Електронний суд» надійшла заява про проведення судового засідання без її участі, просила врахувати пояснення, надані у відзиві на позов та відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Холодногірського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~13.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача адвокат Омельницька Т.В. 27.11.2025 надала заяву про розгляд справи без її участі та просила задовольнити позовну заяву. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явились в судове засідання. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом із іншими особами [PERSON] , [PERSON] належало по 1/3 квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 вересня 1999 року, виданим Харківською квартирно-експлуатаційною частиною району (а.с.14). [PERSON] (чоловік позивачки) помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.18), виданим 02.08.2023 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. (а.с. 18) [PERSON] є сином позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . (а.с. 23) [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №00040797072, виданим 02.08.2023 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. (а.с. 19) Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 07.12.2023 заведено спадкову справі №71691895, номер у нотаріуса 51/2023, про що виданий витяг №75048828 від 07.12.2023. (а.с. 20) На теперішній час позивачка [PERSON] залишилася єдиним власником та спадкоємцем нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , в тому числі й після смерті сина [PERSON] . Позивач позбавлена можливості здійснити юридичне оформлення спадкового майна, оскільки 10.01.2008 постановою слідчого СУ ГУМВС\~України в\~Харківській області накладено арешт на майно [PERSON] (а.с.17) Зазначене підтверджується постановою про накладення арешту від 10.01.2008\~у кримінальній\~справі №64040417, наданою листом КП «ХАРКІВСЬКЕ\~МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ»\~ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ від 25.09.2024 номер 1151426. Зі змісту зазначеної постанови вбачається про накладення арешту на внески,\~коштовності та\~інше рухоме\~та нерухоме майно, а також на частину квартири [ADDRESS] , належні [PERSON] , [INFO] (а.с. 16) Відповідно до вироку Дзержинського районного суду міста Харкова від 07.04.2009 з урахуванням змін згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 20.08.2009 [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ст. 198, ч. 1 ст. 296 КК України, ч.1 ст. 101 КК України (в редакції 1960 року) із призначенням остаточного покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Стягнуто на користь [PERSON] 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто із [PERSON] солідарно із іншими засудженими 21676,02 грн. на користь [PERSON] , 18480,00 грн. на користь [PERSON] , 3105,30 грн. на користь [PERSON] , 23619,16 грн. на користь [PERSON] , 4560,00 на користь [PERSON] . Питання накладеного постановою слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області Медведевою В.С. 10.01.2008 за матеріалами кримінальної справи №64040417 арешту частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] , належній [PERSON] , судом не вирішувалось. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою ст. 30 ЦПК України визначено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до частини першої статті\~321\~ЦК\~України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною другою статті\~321\~ЦК\~України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України, особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17, вирішуючи питання, у межах якої юрисдикції та яким чином необхідно вирішувати позов про зняття арешту з майна, який було накладено у межах кримінального провадження за положеннями КПК України 1960 року, яке було закрито до судового розгляду, виснувала: -після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном; -скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин; -вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження; -вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Можлвих способів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після вироку суду стосовно [PERSON] , істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі комісії з припинення про зняття арешту з майна. Оскільки сторона позивача не наполягала на стягненні сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн з відповідача, суд такі витрати не стягує. На підставі викладеного,

Outcome: approved