Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

В липні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва та створення об`єкту незавершеного самочинного будівництва житлового будинку [ADDRESS] посилаючись на те, що під час шлюбу сторони на земельній ділянці придбаній під час шлюбу за адресою [ADDRESS] було збудовано будинок, який не здано в експлуатацію. Рішенням Новоселицького районного суду від 16 серпня 2020 року було визнано право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] а будівельні матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва та створення об`єкту незавершеного самочинного будівництва житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до інформації з державного земельного кадастру відповідач перебуваючи в шлюбі із позивачем набула в приватну власність земельну ділянку «Для обслуговування житлового будинку». Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 22 жовтня 2020 року. Враховуючи, будівництво будинку було здійснено в період перебування у шлюбі з відповідачем та остання не допускає його до власного домоволодіння, він не може розпоряджатися вказаним майном. За вказаних обставин просив визнати право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва та створення об`єкту незавершеного самочинного будівництва житлового будинку [ADDRESS] Позивач звернувся до суду із заявою, в якій позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився без поважних для суду причин. Суд, зі згоди представника позивача, ухвалив продовжити розгляд справи у відсутності відповідача та провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 березня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області, актовий запис № 09. Рішенням 45 сесії Новоселицької міської ради 6 скликання від 14 травня 2015 року відповідачу [PERSON] було виділено у приватну власність земельну ділянку розміром 0,1000 га, кадастровий номер 73230101000:01:009:0367 з цільовим призначення для обслуговування житлового будинку. Під час перебування у шлюбі сторонами було розпочато будівництво будинку, який є обєктом незавершеного будівництва. 22 жовтня 2020 року рішенням Новоселицького районного суду шлюб між сторонами було розірвано. В подальшому, рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2023 року, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя на будівельні матеріали об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та поділ спільного майна подружжя та визано право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на будівельні матеріали, обладнання, які були використані в процесі будівництва та створення об`єкту незавершеного самочинного будівництва житлового будинку [ADDRESS] Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 1 ст.\~11\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) до шлюбу або за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до роз`яснень наданих 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. При цьому судом враховуються правові позиції Верховного Суду України з аналогічних спорів, в яких Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись смільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Об`єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України). Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи ту обставину, що будівельні матеріали, обладнання, які були використані під час будівництва об`єкту незавершеного самочинного будівництва житлового будинку було придбано та збудовано сторонами під час шлюбу за спільні кошти, то кожен з них має право на 1/2 частку даного нерухомого майна, у зв`язку із чим, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду в цій частині за захистом свого невизначеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст. 15 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 316, 317, 319, 379, 382, 392 ЦК України, суд

Outcome: approved