Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 28 вересня 2025 року представник позивача ТОВ «Кей-Колект» Вишневська О.І., яка діє на підставі статуту, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій просила стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість у сумі 155043,41 гривень, з яких: - сума 3% річних у розмірі 36452,82 гривень; - сума нарахованих інфляційних витрат в розмірі 118590,59 гривень. Крім того представник позивача просила суд стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 гривень. На обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 26 червня 2007 року між АТ ІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11175767000. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредит в сумі 35000,00 доларів США, що станом на момент видачі кредиту складало 176750,00 гривень строком до 25 червня 2017 року зі сплатою відсотків за використання кредиту у розмірі 13,5% річних. На забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором кредиту між АТ ІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки №123923 від 26 червня 2007 року, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед банком в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема щодо повернення основної суми заборгованості, відсотків за використання кредиту, а також сплатити пеню та інші штрафні санкції, встановлені договором споживчого кредиту № 11175767000 від 26 червня 2007 року. 13 лютого 2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір Факторингу № 2 в результаті чого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором кредиту № № 11175767000 від 26 червня 2007 року, внаслідок чого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2013 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором № 11175767000 від 26 червня 2007 року в сумі 31455,34 доларів США, що складає еквівалент 251422,53 гривень за офіційним курсом Національного Банку України станом на день ухвалення рішення. З урахуванням вище викладеного, оскільки має місце прострочення сплати відповідачами заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, договором поруки, тому на підставі\~статті 625 ЦК України\~ТОВ «Кей-Колект» просить суд стягнути з відповідачів солідарно: -суму 3% річних за період з 27 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 36452,82 гривень; -суму інфляційних витрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 118590,59 гривень. Аргументи учасників справи. Відповідачі відзиву на позов не надали, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не зверталися. Рух справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року позовну заяву ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та суми нарахованих інфляційних витрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання залишено без руху, встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. У встановлений судом строк позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2025 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Представник позивача ТОВ «Кей-Колект» у судове засідання не з`явилася, до позовної заяви долучена заява про розгляд справи за відсутності представника позивача та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились усі учасники справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки та не подали відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою представника позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 26 червня 2007 року між АК ІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11175767000, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 35000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 176750,00 гривень на день укладення договору, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином виконувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті. Згідно з пунктом 1.2.2. договір про надання споживчого кредиту № 11175767000, позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 25 червня 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. Виконання позичальником грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 11175767000 було забезпечено порукою [PERSON] , між яким та АК ІБ «УкрСиббанк» 26 червня 2007 року було укладено договір поруки № 123923. 21 грудня 2009 року АК ІБ «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». В подальшому на підставі договору факторингу № 2, укладеного 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», останнє набуло право вимоги до відповідачів за кредитним договором № 11175767000 від 26 червня 2007 року. Оскільки відповідачі не виконували належним чином зобов`язання з повернення кредиту, ТОВ «Кей-Колект» змушений був звертатися до суду з вимогами про примусове стягнення заборгованості. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2013 року позов ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі та солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» суму заборгованості за кредитним договором № 11175767000 від 26 червня 2007 року в розмірі 31455,34 доларів США, що складає еквівалент 251422,53 гривень за офіційним курсом Національного Банку України станом на день ухвалення рішення. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2017 року набрало законної сили 01 липня 2013 року. Даних, що рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2017 року виконане, матеріали справи не містять. Згідно з довідкою ТОВ «Кей-Колект» № 11/09/2025/734579/1 від 11 вересня 2025 року станом на 11 вересня 2025 року заборгованість [PERSON] та фінансового поручителя [PERSON] за 11175767000 від 26 червня 2007 року не погашена. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою, другою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків\~стаття 11 ЦК України\~визначає договори та інші правочини. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статей\~525,\~526 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі\~статтею 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 ЦК України\~(частина перша\~статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Відповідно до змісту статей\~524,\~533-535\~та\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі\~статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша\~статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої\~статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя\~статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору. Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва. У зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора. Відповідно до\~статті 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Результат правового аналізу статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2013 року у справі № 2-2524/11 задоволено позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ТОВ «Кей-Колект» - 31455,34 доларів США, що складає еквівалент 251422,53 гривень на день ухвалення рішення. Отже, судовим рішенням від 20 червня 2013 року підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед кредитором у розмірі 31455,34 доларів США, що складає еквівалент 251422,53 гривень на день ухвалення рішення, яке не виконане, відповідно у позивача наявні права на стягнення відповідно до\~статті 625 ЦК України\~3 % річних унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26 січня 2021 у справі № 522/1528/15-ц закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Рішення суду про стягнення заборгованості,\~у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог)\~відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника\~або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 208/42/23. З урахуванням положень частини другої\~статті 625 ЦК України\~та з урахуванням того, що судовим рішенням від 20 червня 2013 року у справі № 2-2524/11 визначена сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 31455,34 доларів США, що складає еквівалент 251422,53 гривень на день ухвалення рішення, яка підлягає стягненню з відповідачів, та враховуючи, що відсутні докази виконання рішення суду відповідачами як у добровільному, так і у примусовому порядку, суд висновує про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що у частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. При цьому положення\~статті 625 ЦК України\~передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених\~законом, а також угод, які не передбачені\~законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19). У розумінні наведених положень\~закону\~позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2013 року у справі № 2-2524/11. З урахуванням положень частини 2\~статті 625 ЦК України\~та з урахуванням того, що судовим рішенням від 20 червня 2013 року у справі № 2-2524/11 визначена сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 31455,34 доларів США, що складає еквівалент 251422,53 гривень на день ухвалення рішення, та саме з цієї суми позивачем здійснено розрахунок 3% річних за період з 27 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, що не перевищує періоду останніх трьох років, які передували подачі позову з урахуванням продовження строку позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану. Предметом первісного позову у цій справі є матеріально-правова вимога позивача\~\~ про стягнення трьох процентів річних, а\~об`єктом спірних правовідносини (предметом спору) - грошові кошти у розмірі\~31455,34 доларів США. Правовою підставою позову\~позивач зазначив\~статтю 625 ЦК України, позивач взяв за основу підрахунку трьох процентів річних стягнену судовим рішенням від 20 червня 2013 року суму еквівалентну сумі заборгованості, що становило на момент ухвалення рішення 251422,53 гривень, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства. Але, позивач для розрахунку трьох процентів річних взяв за основну розрахунку заборгованості період з 27 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року та помилково визначив його у 1764 дні, оскільки період з 27 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року в цій справі складає не 1764 дні, а 1734 дні, а тому наведений позивачем розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат є неправильним, так як цей розрахунок необхідно було навести виходячи із періоду прострочення грошового зобов`язання за 1734 дні, тоді як позивач навів такий розрахунок за період 1764 дні. Відповідно, на виконання свого процесуального обов`язку суд наводить власний розрахунок трьох відсотків річних: 1) період розрахунку: з 27 травня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 218 днів. [Проценти] = 251422,53 гривень (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 218 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 4504,94 гривень; 2) період розрахунку: з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 365 днів [Проценти] = 251422,53 гривень (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 7542,67 гривень; 3) період розрахунку: з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів [Проценти] = 251422,53 гривень (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 7542,67 гривень; 4) період розрахунку: з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 366 днів [Проценти] = 251422,53 (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 7542,67 гривень; 5) період розрахунку: з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 365 днів [Проценти] = 251422,53 (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 7542,67 гривень; 6) період розрахунку: з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року - 54 дні [Проценти] = 251422,53 (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1115,90 гривень. Отже, виходячи з базової суми для обчислення сум, визначених\~статтею 625 ЦК України, а саме з загальної суми 251422,53 гривень за період з 27 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року розмір 3% річних становить 35791,52 гривень, що і підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Щодо позовних вимог про стягнення суми інфляційних втрат, суд зазначає таке. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог\~статті 192 ЦК України\~гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом\~статті 524 ЦК України\~грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у\~статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. У пункті 1.1. договору про надання споживчого кредиту № 11175767000 від 26 червня 2007 року сторони погодили, що поверненню підлягає «35000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 176750,00 гривень». Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2013 року стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , солідарно на користь ТОВ «Кей-Колект» суму заборгованості за кредитним договором № 11175767000 від 26 червня 2007 року у сумі 31455,34 доларів США із зазначенням еквіваленту в гривні - 251422,53 гривень за офіційним курсом Національного Банку України станом на день ухвалення рішення. У даній справі, сторони зазначивши в договорі про надання споживчого кредиту № 11175767000 від 26 червня 2007 року про необхідність повернення суми 35000,00 доларів, що дорівнює еквіваленту 176750,00 гривень сторони погодили, та в подальшому рішенням Харківського районного суду Харківської області було стягнуто суму 31455,34 доларів США, що дорівнює еквіваленту 251422,53 гривень, що одиницею виміру суми коштів, яка підлягає поверненню за цим зобов`язанням, є долар США. Тобто змістом зобов`язання є повернення заборгованості в розмірі 31455,34 доларів США, що складає еквівалент 251422,53 гривень за офіційним курсом Національного Банк України на день ухвалення рішення. Отже, суд констатує, що належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами є повернення грошових коштів у доларах США, сума яких є еквівалентною 251422,53 гривень на момент ухвалення Харківським районним судом Харківської області рішення від 20 червня 2013 року. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеною в постанові від 11 вересня 2024 року (справа № 500/5194/16). За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення»,\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, з визначенням еквіваленту в національній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають. Враховуючи зазначені норми права, а також те, що умовами договору про надання споживчого кредиту № 11175767000 від 26 червня 2007 року сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути грошові кошти виражені в іноземній валюті 35000,00 доларів США, з визначенням еквіваленту в національні валюті 176750,00 гривень, а також те що Харківським районним судом Харківської області від 20 червня 2013 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 11175767000 від 26 червня 2007 року у сумі 31455,34 доларів США з визначенням грошового еквіваленту в національній валюті 251422,53 гривень, нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідачів в солідарному порядку не підлягає. Щодо розподілу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. Згідно з платіжною інструкцією № 1110 від 29 вересня 2025 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Кей-Колект» пред`явило вимогу майнового характеру (стягнення заборгованості за кредитним договором) на суму (ціну позову) 155043,41 гривень, тоді як суд виснував про часткове задоволення заявлених вимог на суму 35791,52 гривень, що становить 23,08 % від ціни позову. За наведених обставин та відповідно до вимог статей 133,137,141\~ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 559,08 гривень (2422,40 х 23,08 % : 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial