Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач, в інтересах якого діє представник адвокат Гаранжа Марина Олександрівна, звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить: зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні та вихованні неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . визначити способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] : необмежене спілкування з доньками засобами телефонного та інтернет-зв`язку у зручний для дітей час з урахуванням режиму дня дітей, без присутності матері; особисту зустріч у день народження дітей з можливістю привітання дітей кожного року; особисту зустріч під час Різдвяних та Новорічних свят кожного року; визначити час спільного відпочинку з доньками в період планової відпустки 30 та/або 15 календарних днів за вибором [PERSON] , а в період дії воєнного стану - за кордоном або у Закарпатській області за усним попередженням матері за 2 тижні; із початком навчання в школі [PERSON] протягом першої половини осінніх, зимових, весняних та літніх канікул визначати: у мирний час - за місцем знаходження батька, а під час дії воєнного стану - у Закарпатській області та/або за кордоном; із початком відвідування дошкільного навчального закладу та/або навчання в школі [PERSON] протягом першої половини осінніх, зимових, весняних та літніх канікул визначати: у мирний час - за місцем знаходження батька, а під час дії воєнного стану - у Закарпатській області та/або за кордоном; визначити один вихідний день побачення з доньками за місцем проживання [PERSON] з ночівлею субота чи неділя з 9 год 00 хв - до 21 год 00 хв у мирний час; зобов`язати [PERSON] повідомляти про місце перебування дітей, зміну місця проживання (перебування) шляхом письмового повідомлення [PERSON] поштою (цінним листом) не пізніше ніж за 14 (чотирнадцять) днів до від`їзду; зобов`язати [PERSON] надавати: посвідчення про проживання, довідку про прибуття, довідку про реєстрацію за місцем проживання щодо неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що позивач та відповідач з 2015 року проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, від спільного проживання народилися доньки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. 04 серпня 2020 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області у справі № 583/1884/22 від 02 лютого 2023 року було розірвано, при цьому місце проживання дітей за спільною згодою батьків фактично визначено з матір`ю - відповідачем, що узгоджується з вимогами частини першої статті 160 СК України. Представник позивача зазначив, що після розірвання шлюбу позивач, проходячи службу в 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Херсонській області та беручи участь у ліквідації наслідків збройної агресії рф, не припиняв брати участь у вихованні та утриманні дітей: позивач сплачує аліменти на підставі судових наказів Бериславського районного суду Херсонської області № 647/398/20 від 19 лютого 2020 року та № 647/849/21 від 07 квітня 2021 року, заборгованості зі сплати аліментів не має, що підтверджується довідкою органу ДВС, підтримував постійний зв`язок з дітьми засобами телефонного та відеозв`язку, особисто відвідував їх за місцем проживання у місті Охтирка Сумської області, цікавився станом здоров`я, навчанням та розвитком дітей, залучав їх до спільного дозвілля, додатково матеріально їх утримував. Разом з тим, як зазначив представник позивача, у вересні 2023 року відповідач без погодження з позивачем виїхала разом з малолітніми дітьми за межі України у невідомому напрямку, не повідомивши батька про країну перебування та адресу проживання дітей, внаслідок чого спілкування позивача з доньками було повністю припинене. Телефонні номери, якими раніше користувалися діти та відповідач, тривалий час є недоступними, на телефонні дзвінки позивача відповідач не реагує, інформацію про перетин державного кордону України та місце перебування дітей органи державної влади не надають у зв`язку з відсутністю судового рішення щодо визначення місця проживання дітей з батьком, а відомості про перетин кордону містять персональні дані відповідача та дітей. З метою врегулювання спору в позасудовому порядку позивач звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Бериславської міської ради Херсонської області із заявою про визначення порядку його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. Розпорядженням начальника Бериславської міської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області № 16 від 23 січня 2024 року було визначено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, зокрема передбачено обов`язок матері організовувати спілкування дітей з батьком три рази на тиждень засобами телефонного, поштового, електронного та іншого телекомунікаційного зв`язку, а також обов`язок повідомляти позивача про зміну місця перебування дітей. Однак, як вбачається зі змісту зазначеного розпорядження та подальшої відповіді органу опіки та піклування № 02-31/17/24 від 13 червня 2024 року, відповідач систематично не виконує рішення органу опіки та піклування, не забезпечує регулярне спілкування дітей з батьком, не інформує його про місце проживання та умови перебування доньок за кордоном, чим чинить позивачеві перешкоди у реалізації його батьківських прав. Факт перешкод у спілкуванні з дітьми, на думку представника позивача, підтверджується наданими до позову скріншотами телефонних та відеодзвінків, з яких вбачається неодноразове намагання позивача встановити контакт з дітьми у березні та червні 2024 року, однак такі спроби залишилися безрезультатними. Позивач не володіє відомостями про точне місце перебування дітей, умови їх проживання, стан здоров`я, особливості навчання, що фактично позбавляє його можливості належним чином виконувати батьківські обов`язки та брати участь у вихованні дітей. Представник позивача вказав, що відповідно до положень статті 8, частини третьої статті 11, статті 12, статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», статей 7, 19, 141, 150, 153, 157, 159, 171 СК України, а також статей 3, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, кожна дитина має право на належний рівень життя, всебічний розвиток та регулярне спілкування з обома батьками, а мати і батько мають рівні права й обов`язки щодо виховання та розвитку своїх дітей, незалежно від факту розірвання шлюбу чи окремого проживання. Розірвання шлюбу між батьками та їх проживання окремо від дітей не може бути підставою для обмеження батька у праві на особисте спілкування з дітьми та участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не суперечить інтересам дітей та не перешкоджає їх нормальному розвитку. На думку представника позивача, поведінка відповідача, яка полягає у самовільному вивезенні дітей за кордон без належного інформування батька, невиконанні розпорядження органу опіки та піклування, приховуванні місця перебування дітей та фактичному блокуванні будь-яких спроб встановлення контакту між дітьми та батьком, є такою, що грубо порушує права як позивача, так і малолітніх дітей, суперечить вимогам національного законодавства та міжнародних актів, спрямованих на захист прав дитини, а також практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої при вирішенні сімейних спорів першочергове значення мають найкращі інтереси дитини, а держава зобов`язана забезпечити справедливий баланс між інтересами батьків та інтересами дітей. З огляду на викладене представник позивача вважає, що у даному випадку наявні всі передбачені статтею 159 СК України підстави для втручання суду у сімейні відносини, усунення перешкод у спілкуванні позивача з дітьми, визначення конкретних способів участі батька у їх вихованні та встановлення чіткого порядку спілкування, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкод у реалізації батьківських прав позивача, повідомляти про місце проживання дітей, забезпечити надання відомостей щодо їх реєстрації та перебування за кордоном, а також встановлення періодів та форм особистого спілкування батька з дітьми як дистанційно, так і під час особистих зустрічей, що в комплексі відповідатиме найкращим інтересам дітей та забезпечить дотримання принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини. 07 жовтня 2024 року провадження у вказаній справі було відкрито, а розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження. 01 квітня 2025 року ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області суд витребував у Головного Центру обробки спеціалізованої інформації Державної Прикордонної Служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26, код ЄДРПОУ 37996391) інформацію про перетин Державного кордону України (виїзд з території Держави Україна та в`їзд), а саме: про перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» та «виїзд» громадянкою України [PERSON] , [INFO] та двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; про те, до якої країни перебування прямувала громадянка [PERSON] разом доньками [PERSON] та [PERSON] , яка надійшла на адресу суду 29 травня 2025 року. 11 червня 2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначила, що позовна заява є необґрунтованою як фактично, так і юридично, спрямована на нав`язування відповідачу невиправдано широких обов`язків, які, на її думку, не відповідають найкращим інтересам малолітніх дітей. З посиланням на статтю 3 Конвенції про права дитини, частину третю статті 159, статтю 7 СК України, а також практику ЄСПЛ у справах «Maire v. Portugal», «Хант проти України», «Elsholz v. Germany», «Johansen v. Norway», представник відповідача наголосила, що при вирішенні спорів щодо участі батьків у вихованні дітей пріоритет мають інтереси дитини, а не формальна рівність батьків, і держава не зобов`язана забезпечувати контакт будь-якою ціною, якщо це суперечить інтересам дитини чи створює ризики для її психоемоційного або фізичного стану. У відзиві звернуто увагу суду на безпекову ситуацію в Україні у зв`язку з триваючою збройною агресією рф, наявністю ракетних та дронових ударів навіть у відносно віддалених від лінії фронту регіонах, що, на думку відповідача, робить недоцільним та небезпечним переміщення дітей на територію України, у тому числі до західних областей, до припинення воєнного стану та стабілізації безпекової ситуації. Окремо представник відповідача послалася на розпорядження начальника міської військової адміністрації міста Берислав № 2, яким, з огляду на воєнний стан та ризики для дітей, на час дії воєнного стану заборонено забезпечення спілкування позивача з дітьми на території України та за місцем фактичного проживання батька, що, на думку відповідача, підтверджує неможливість реалізації частини позовних вимог у запропонований позивачем спосіб. Представник відповідача також заперечила проти викладених у позові тверджень про нібито повну відсутність зв`язку позивача з дітьми та невідомість для нього місця їх перебування, вказавши, що такі твердження не відповідають дійсності та вводять суд в оману. В обґрунтування цього у відзиві зазначено, що протягом спірного періоду дитина неодноразово телефонувала позивачу як самостійно, так і з телефону матері, що підтверджується скріншотами з телефонів та аудіозаписами розмов, а також тим, що позивач надсилав посилки дітям за кордон, для чого йому були відомі точні адреси їх перебування та контактні дані перевізника, які відповідач надавала у переписці. У відзиві стверджується, що позивач свідомо викривляє обставини справи, подаючи інформацію про нібито невідоме місцезнаходження дітей та відсутність контактів. Крім того, у відзиві наведені доводи щодо неналежної, на думку відповідача, поведінки позивача під час спілкування з дитиною: зазначено про ознаки психологічного тиску та маніпуляцій (пов`язування бажання дитини отримати певні речі із її готовністю спілкуватися з батьком), про телефонні дзвінки позивача у стані алкогольного сп`яніння, що викликає у дитини внутрішній дискомфорт та небажання продовжувати спілкування, а також про те, що дитина була свідком конфліктів між батьками, під час яких з боку позивача, за твердженням матері, мали місце прояви агресивної поведінки. У зв`язку з цим представник відповідача вказала, що примушування дитини до небажаного спілкування, всупереч її емоційному стану та волевиявленню, може бути розцінене як психологічне насильство і суперечить статті 7 СК України та статті 12 Конвенції про права дитини, яка гарантує дитині право бути вислуханою і щоб її думка була врахована відповідно до віку та зрілості. Також у відзиві повідомлено, що відповідач та діти перебувають у Німеччині, користуються тимчасовим захистом, старша дитина навчається в школі, а для об`єктивного з`ясування їх психоемоційного стану та визначення доцільних способів участі батька у вихованні призначена консультація з дитячим психологом української організації при AWO в Німеччині на 16 червня 2025 року. Окремо у відзиві заявлено клопотання про визнання недоцільним на період воєнного стану встановлення жорсткого обов`язкового порядку побачень без детального висновку компетентного органу опіки та піклування з урахуванням психологічного стану дітей, а у разі часткового задоволення позову - обмежити спосіб спілкування дистанційною комунікацією у зручний для дітей час за попереднім погодженням, без нав`язування особистих зустрічей у мирних чи воєнних зонах. Також представник відповідача просить суд у разі відмови в задоволенні позову або його частковому задоволенні вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн підтверджених договором про надання правничої допомоги та додатковою угодою до нього. 18 червня 2025 року від представника відповідача Андрющенко А.В. надійшло клопотання про долучення доказів: прінтскріни з телефону [PERSON] , які підтверджують постійне спілкування дітей з батьком за допомогою телефонних дзвінків та смс; висновок психолога від української організації при AWO в Німеччині щодо морального стану дітей на фоні воєнних дій в Україні та спілкуванню дітей з батьком. 04 серпня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача щодо тверджень відповідача про нібито маніпуляційний психологічний тиск та дзвінки позивача у стані алкогольного сп`яніння, вказала, що у додатках до відзиву відсутній саме аудіозапис розмови від 09 квітня 2024 року, на який посилається відповідач, а наявні звукозаписи за своїм змістом не підтверджують психологічного тиску чи маніпуляцій, оскільки висновки сторони відповідача ґрунтуються лише на суб`єктивних припущеннях особи, яка не є фахівцем у сфері психології. Наголошується, що наведені записи є вирваними з контексту фрагментами, інтерпретованими на користь відповідача, чим, на думку позивача, суд вводиться в оману. Натомість у відповіді звернуто увагу на довідку про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів позивача від 20 грудня 2023 року, з якої вбачається відсутність у позивача психічних розладів чи протипоказань, у тому числі пов`язаних із вживанням психоактивних речовин, для виконання службових обов`язків. Окремо акцентовано, що з одного із долучених аудіозаписів від 30 травня 2024 року вбачається шепіт матері, яка дає вказівки дитині щодо відповіді батькові, що, на думку позивача, підтверджує контроль відповідача за комунікацією та обмеження спілкування дітей з батьком, тоді як зі змісту розмови вбачається щире прагнення позивача підтримувати стосунки «батько-дитина» і небажання втратити зв`язок з дітьми. Долучені ж аудіозаписи телефонних дзвінків за окремими датами, як зазначає представник позивача, свідчать не про регулярне, а про поодиноке, нестабільне спілкування, яке фактично активізувалося лише після звернення позивача до органу опіки та піклування та винесення розпорядження начальника Бериславської міської військової адміністрації № 16 від 23 січня 2024 року, а також після відкриття провадження у справі, що, на думку позивача, навпаки підтверджує наявність предмета спору щодо порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми. Посилаючись на частину третю статті 11 та статтю 12 ЗУ «Про охорону дитинства», статті 121, 141, 157 СК України, представник позивача наголосила на рівності прав і обов`язків батька і матері щодо дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи окремого проживання, та на невідчужуваності сімейних обов`язків. У цьому контексті наведено правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, відповідно до якої сімейним законодавством не передбачено припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків виключає можливість відмови від них, у тому числі від участі у вихованні дитини. У зв`язку з цим твердження сторони відповідача про агресивну поведінку позивача під час спільного проживання сім`ї названі голослівними та нікчемними, оскільки такі обставини жодним чином не підтверджені матеріалами справи: відсутні рішення суду про притягнення позивача до відповідальності за домашнє насильство, термінові заборонні приписи, а згідно з витягом з інформаційно-аналітичної системи про притягнення особи до кримінальної відповідальності позивач не має не знятої чи не погашеної судимості. Щодо доводів відповідача про нібито наявний постійний зв`язок позивача з дітьми та обізнаність щодо місця їх перебування, у відповіді зазначено, що надані скріншоти телефонних дзвінків з пристроїв дитини та матері можуть свідчити лише про факт здійснення вхідних чи вихідних викликів, але не підтверджують реальне спілкування, тривалість розмов чи їх зміст, а отже не доводять відсутності перешкод у спілкуванні з боку відповідача. Посилання відповідача на те, що позивач знав про місце проживання дітей через адресу доставки посилок та контакти перевізника, представник позивача вважає юридично неспроможними: з посиланням на абзац п`ятий статті 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» наголошено, що місце проживання особи визначається як житло з присвоєною у встановленому порядку адресою, де особа проживає, а не як адреса пункту приймання чи видачі відправлень. Відтак адреса, за якою спрямовуються посилки, не є підтвердженням фактичного місця проживання дітей, і місце їхнього реального перебування позивачеві, як стверджується у відповіді, не відоме. Щодо окремих письмових доказів, долучених відповідачем, представник позивача послався на частину третю статті 83, статті 77, 78, 79 ЦПК України, частину шосту статті 13 ЗУ «Про забезпечення функціонування української мови як державної», а також на статтю 79 ЗУ «Про нотаріат» і Порядок вчинення нотаріальних дій, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5, та вказала, що документи, складені іноземною мовою, мають подаватися до суду з перекладом українською мовою, належним чином засвідченим, зокрема нотаріально при перекладі документів юридичного характеру. На думку позивача, долучені відповідачем документи щодо тимчасового захисту, навчання дитини, висновку психолога та відомостей про діяльність української організації при AWO в Німеччині не містять таких перекладів і засвідчень, у зв`язку з чим не відповідають вимогам до належних письмових доказів. На підтвердження цієї позиції у відповіді наведено посилання на постанови Верховного Суду, зокрема КГС ВС від 12 березня 2025 року у справі № 910/20940/21 (910/19964/23), від 03 березня 2025 року у справі № 910/628/20, а також ухвалу КЦС ВС від 11 березня 2025 року у справі № 203/7115/24, де суд касаційної інстанції не брав до уваги іноземні документи, подані без офіційного перекладу українською мовою. Щодо заявлених відповідачем вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн, представник позивача навела заперечення, посилаючись на частину третю та пункт 3 частини першої статті 43, статтю 141 ЦПК України, практику Великої Палати Верховного Суду (зокрема додаткову постанову від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанови у справах № 9901/350/18, № 904/4507/18, № 908/299/18, № 550/936/18, № 357/380/20), а також на підходи ЄСПЛ у справах «Лавентс проти Латвії», «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України», «Двойних проти України», «Гімайдуліна та інші проти України», «Баришевський проти України», де наголошується на необхідності доведення реальності, неминучості та розумності судових витрат. Звернуто увагу, що у відзиві помилково йдеться про витрати відповідача «в суді апеляційної інстанції», тоді як справа перебуває на розгляді суду першої інстанції, а згідно з ордером та додатковою угодою адвокат Андрющенко А.В. уповноважена представляти інтереси лише у суді першої інстанції у справі № 650/4805/24. При цьому фактичний обсяг виконаної адвокатом роботи (підготовка одного відзиву та клопотання про долучення доказів) і відсутність підтвердження інших дій, на думку позивача, свідчать про невідповідність заявленої суми критеріям необхідності та розумності. З урахуванням наведених норм та практики ЄСПЛ і вимог Правил адвокатської етики щодо «розумного обґрунтування» розміру гонорару, представник позивача просить суд відмовити у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн як необґрунтованих, недоведених та непропорційних предмету спору, а самі доводи, викладені у відзиві, оцінити критично та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 06 серпня 2025 року від представника відповідача Андрющенко А.В. надійшли заперечення, в яких вона не погодилась з доводами, викладеними у відповіді на відзив, та навела міркування щодо відсутності підстав для задоволення позову. Зокрема, щодо оцінки спілкування позивача з дітьми зазначено, що зміст долучених до матеріалів справи аудіозаписів телефонних розмов від 09 квітня 2024 року та 30 травня 2024 року, на думку відповідача, не є «фрагментами, вирваними з контексту», як на це посилається представник позивача, а свідчить про наявність емоційного тиску з боку позивача, випадків звинувачень, апеляції до почуттів дитини та формування у неї відчуття обов`язку, що розцінюється стороною відповідача як маніпулятивна поведінка, яка не відповідає стандартам емоційної безпеки дитини. Відповідач послалася також на психологічний висновок української організації при AWO в Німеччині, згідно з яким у дитини наявні наслідки пережитої травми, регулярні поїздки до України, особливо в регіони, де тривають або можуть відновитися бойові дії, розцінюються як потенційно небезпечні для її психічного стану, можуть посилювати симптоми посттравматичного стресового розладу, у зв`язку з чим такі поїздки не рекомендовані, а спілкування з батьком, за змістом висновку, нерідко здійснюється не з власного бажання дитини, а з почуття обов`язку і супроводжується емоційним дискомфортом. Разом з тим, представник відповідача вказала, що довідка про проходження позивачем попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин, № 201 від 20 грудня 2023 року, на яку посилається представник позивача, стосується лише професійної придатності позивача до виконання службових обов`язків у визначений час та не спростовує змісту наданих аудіозаписів і суб`єктивного сприйняття дітьми його поведінки під час телефонних розмов у побутовому середовищі. У запереченнях зазначено, що відсутність судових рішень про притягнення позивача до відповідальності за вчинення домашнього насильства або застосування до нього термінових заборонних приписів сама по собі не виключає факту існування конфліктних ситуацій у сім`ї, оскільки відповідач не зверталась до правоохоронних органів з метою їх офіційної фіксації, прагнучи уникнути негативних наслідків для подальших сімейних відносин. Щодо тверджень позивача про поодинокий характер спілкування з дітьми представник відповідача вказала, що відповідач, на її думку, не перешкоджала такому спілкуванню, однак з огляду на вік дітей, їх психоемоційний стан та попередній негативний досвід взаємодії з батьком діти не завжди виявляли ініціативу до контактів, а активізація телефонних дзвінків відбулася вже після винесення розпорядження начальника Бериславської міської військової адміністрації № 16 від 23 січня 2024 року та відкриття провадження у справі, що пов`язується стороною відповідача із необхідністю дотримання формально визначеного порядку. Стосовно доводів позивача про невідомість місцезнаходження дітей представник відповідача зазначила, що з матеріалів справи вбачається наявність переписки між сторонами, в якій відповідач повідомляла позивачеві фактичну адресу перебування дітей за кордоном, а також надавала контактні дані перевізника для передачі посилок, при цьому позивач неодноразово направляв дітям посилки до Німеччини, що, на думку відповідача, свідчить про обізнаність позивача щодо місця перебування дітей. Крім того, до матеріалів справи відповідачем подані копії карток тимчасового захисту, виданих у Німеччині на ім`я відповідача та дітей, у яких зазначена фактична адреса проживання. Представник відповідача вказала, що за обмеженості часу переклад цих документів українською мовою з нотаріальним посвідченням подати в повному обсязі не було можливості, однак відповідач готова надати належним чином засвідчений переклад зазначених документів на вимогу суду у найкоротший строк, а сама по собі відсутність такого перекладу на момент подання заперечень не може бути підставою для повного ігнорування даних документів. Також у запереченнях наголошено, що позивач під час телефонних розмов має реальну можливість безпосередньо поцікавитися у дітей місцем їх перебування, оскільки старша дитина усвідомлює причини та місце свого проживання за кордоном і в змозі самостійно повідомити про це батька. Окремо у запереченнях повторно викладено позицію відповідача про те, що вона не перешкоджає спілкуванню батька з дітьми, але вважає, що будь-які контакти мають відбуватися з урахуванням найкращих інтересів дітей, їх психоемоційного стану та з урахуванням висновку спеціаліста-психолога, а тому відповідь на відзив, на думку відповідача, не спростовує доводів, викладених у відзиві, і не дає підстав для задоволення позову. Крім того, представник відповідача навела додаткові аргументи щодо обґрунтованості заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн, посилаючись на договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду із визначенням фіксованого гонорару, ордер адвоката, орієнтовний обсяг виконаних робіт, норми статті 141 ЦПК України та практику Верховного Суду і Європейського суду з прав людини, відповідно до якої витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню за умови їх реальності, необхідності та розумності, незалежно від того, чи були вони фактично сплачені чи підлягають сплаті в майбутньому. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, визнати недоцільним встановлення будь-якого обов`язкового порядку побачень у воєнний час без детального висновку компетентного органу опіки з урахуванням психологічного стану дітей, у разі часткового задоволення позову обмежити спосіб спілкування батька з дітьми дистанційною комунікацією у зручний для дітей час із використанням телефонного та/або відеозв`язку, а також стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. 17 вересня 2025 року від представника відповідача Андрющенко А.В. надійшло клопотання про долучення доказів: висновок (довідку) психолога від української організації при AWO в Німеччині щодо морального стану дітей на фоні воєнних дій в Україні та спілкуванню дітей з батьком; прінскріни із соціальних мереж та ЗМІ щодо обстановки на західній території України. 02 жовтня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшли заперечення на клопотання представника відповідача про долучення доказів, в яких зазначено, що подані до суду документи складені іноземною мовою без належним чином засвідченого перекладу українською мовою, не містять відомостей про особу, яка їх видала, та не підтверджують повноваження психолога і правовий статус організації, від імені якої складено висновок, у зв`язку з чим представник позивача вважає їх недопустимими доказами та просить суд відмовити у задоволенні клопотання про їх долучення. Оцінивши надані сторонами пояснення та врахувавши положення Цивільного процесуального кодексу України щодо подання й долучення доказів, суд під час підготовчого судового засідання дійшов висновку, що подані представником відповідача документи підлягають долученню до матеріалів справи з метою забезпечення всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи. На судовому засіданні представник позивача [PERSON] надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у відповіді на відзив та інших письмових поясненнях, і зазначила, що твердження відповідача про нібито психологічний тиск або маніпулятивну поведінку позивача не підтверджені жодним належним доказом. Вона звернула увагу суду, що долучені відповідачем аудіозаписи не містять ознак агресії або негативного впливу на дітей, а висновки сторони відповідача ґрунтуються виключно на суб`єктивних припущеннях. Також представник позивача пояснила, що позивач не має судимостей, не притягувався до відповідальності за домашнє насильство, а довідка про психіатричний огляд підтверджує відсутність у нього будь-яких психічних протипоказань. Окремо наголосила, що спілкування позивача з дітьми тривалий час було нерегулярним саме через поведінку відповідача, яка фактично контролювала розмови та створювала додаткові бар`єри. Крім того, [PERSON] зазначила, що документи, подані відповідачем іноземною мовою без належним чином засвідченого перекладу, не можуть бути визнані допустимими доказами. Стосовно заявлених витрат на правничу допомогу вона пояснила, що їх розмір є необґрунтованим та не підтверджений доказами реального обсягу виконаних робіт. З урахуванням наведеного представник позивача просила суд задовольнити позов, оскільки обставини справи свідчать про наявність перешкод у спілкуванні позивача з дітьми та необхідність визначення судом способів його участі у вихованні дітей. Представник позивача [PERSON] наполягала на тому, що усунення перешкод у спілкуванні має передбачати не лише дистанційний зв`язок, а й обов`язкове фізичне побачення позивача з дітьми на території України. Вона пояснила, що саме така форма контакту є необхідною для відновлення та підтримання повноцінного емоційного зв`язку між батьком і дітьми, а встановлення лише дистанційної комунікації не забезпечить реалізації прав позивача на участь у вихованні та не відповідатиме найкращим інтересам дітей. Представник зазначила, що позивач неодноразово висловлював щире бажання бачитися з дітьми особисто, а наявні перешкоди, створені відповідачем, фактично унеможливлювали такі зустрічі, що й зумовило звернення до суду. У зв`язку з цим вона наполягала, щоб спосіб участі батька у вихованні був визначений таким чином, щоб забезпечити реальні, регулярні та особисті побачення з дітьми в Україні. На судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що він постійно піклувався про дітей та продовжує робити все можливе для підтримання з ними стабільного контакту. Він зазначив, що до того часу, поки відповідачка без його відома та без будь-якого погодження вивезла дітей за кордон, він особисто приїздив до дітей щонайменше раз на місяць, зокрема до м. Охтирка, підтримував спілкування, займався їх побутовими потребами та намагався забезпечувати емоційну підтримку. Позивач звернув увагу суду, що відповідачка здійснила виїзд дітей за межі України самостійно, без обговорення з ним та без отримання його згоди, а після переїзду приховувала фактичне місце перебування дітей, повідомляючи неповну інформацію. На думку позивача, такою поведінкою відповідачка створила реальні перешкоди у спілкуванні, що унеможливило особисті зустрічі та позбавило дітей постійного контакту з батьком. Позивач також зазначив, що, незважаючи на воєнний стан, частина території України є відносно безпечною, що дає можливість організувати особисті побачення з дітьми на території України без шкоди для їхнього добробуту. Він наголосив, що такі зустрічі є необхідними для збереження здорового батьківсько-дитячого зв`язку. Окремо позивач повідомив, що самостійно виїхати за кордон він не може, оскільки, з огляду на проходження служби та діючі обмеження, його керівництво не підписує необхідні документи для виїзду. Через це він позбавлений можливості відвідувати дітей за кордоном, і єдиним реальним способом підтримувати відносини залишаються зустрічі на території України. У зв`язку з викладеним позивач просив суд забезпечити можливість особистого спілкування з дітьми та усунути існуючі перешкоди, оскільки бажає брати активну участь у їхньому житті та вихованні. На судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснила, що відповідачка не вчиняє жодних перешкод у спілкуванні батька з дітьми. Діти мають можливість самостійно телефонувати позивачу та приймати від нього дзвінки, і мати ніколи не обмежувала такі контакти. Представник зазначила, що відповідачка дійсно присутня під час телефонних розмов дітей з батьком, однак це зумовлено виключно необхідністю забезпечення їх емоційної безпеки, щоб уникнути будь-якого психологічного тиску на дітей. При цьому її присутність не спрямована на контроль змісту розмов чи перешкоджання спілкуванню. Представник відповідача також наголосила, що відповідачка не заперечує проти спілкування батька з дітьми загалом, але таке спілкування має здійснюватися дистанційно, у комфортний для дітей час та у спосіб, який не створює для них додаткової тривожності. З урахуванням віку дітей, пережитих ними подій та їхнього теперішнього психологічного стану, дистанційний формат є найбільш безпечним та прийнятним. Разом із тим [PERSON] зазначила, що відповідачка категорично заперечує проти встановлення судом умов для особистих побачень дітей з батьком на території України у період дії воєнного стану. На її думку, регулярний виїзд дітей до України у ситуації, коли бойові дії тривають і загроза з боку рф залишається високою, може негативно вплинути на психологічний стан дітей, посилити їхню тривожність та створити реальні ризики для їхньої безпеки. Представник вказала, що такі обставини узгоджуються з висновками фахівців, які оцінювали психологічний стан дітей за кордоном. Вона звернула увагу суду, що при визначенні способів участі батька у вихованні суд має виходити з реальних умов воєнного часу та об`єктивної небезпеки, а також керуватися виключно найкращими інтересами дітей, а не формальними побажаннями сторін. На переконання відповідачки, саме дистанційний формат спілкування на цьому етапі повністю відповідає інтересам дітей і забезпечує можливість спілкування з батьком без ризику для їхнього життя та психічного здоров`я. На судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] зазначив, що в умовах воєнного стану та фактичного перебування дітей за кордоном найбільш прийнятним та реалістичним способом участі батька у вихованні є порядок, визначений розпорядженням начальника Бериславської міської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області № 16 від 23 січня 2024 року. Він наголосив, що зазначене розпорядження містить позицію компетентного органу опіки щодо можливих форм спілкування батька з дітьми на цей період, а також передбачає обов`язок матері забезпечувати регулярні дистанційні контакти з батьком. [PERSON] підтримав необхідність визначення судом способу участі батька у вихованні дітей відповідно до підходів, викладених у зазначеному розпорядженні, з урахуванням найкращих інтересів дітей та об`єктивних обставин їх перебування за межами України. Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 23 березня 2016 року, виданим виконавчим комітетом Новорайської сільської ради Бериславського району Херсонської області; батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 06 січня 2021 року, виданим Бериславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 04 серпня 2020 року сторони зареєстрували шлюб, про що свідчить актовий запис №01, складений виконавчим комітетом Новорайської сільської ради Бериславського району Херсонської області. 02 лютого 2023 року шлюб між сторонами розірвано рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області у справі №583/1884/22. Після розірвання шлюбу діти проживали разом з матір`ю у місті Охтирка Сумської області, куди сім`я перемістилася у 2022 році як внутрішньо переміщені особи. Позивач у цей час повернувся до проходження служби у 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Херсонській області. Факт сплати позивачем аліментів на утримання дітей підтверджується судовими наказами Бериславського районного суду Херсонської області від 19 лютого 2020 року та від 07 квітня 2021 року, а також довідкою Бериславського відділу ДВС №22.1/9835 від 27 червня 2024 року про відсутність заборгованості. До вересня 2023 року позивач підтримував спілкування з дітьми засобами телефонного та відеозв`язку, а також особисто приїздив до міста Охтирка для зустрічей, цікавився навчанням та розвитком дітей і брав участь у їх вихованні. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/44567-25-Вих від 28.05.2025 встановлено, що 13 вересня 2023 року відповідачка разом із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] перетнула державний кордон України у напрямку «виїзд». При цьому відповідачка не повідомила позивачеві ані про сам факт виїзду дітей за межі України, ані про країну чи місце їх подальшого перебування. З моменту виїзду відповідачки з дітьми телефонний зв`язок з дітьми був відсутній, їхні номери тривалий час перебували у зоні недосяжності, а позивач не мав можливості дізнатися про фактичне місце проживання дітей. Відповідно до розпорядження начальника Бериславської міської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області № 16 від 23 січня 2024 року, прийнятого за результатами розгляду питання про захист прав дітей та визначення порядку їх спілкування з батьком, на час дії воєнного стану в Україні та перебування дітей за кордоном матір дітей [PERSON] зобовязано організовувати спілкування дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] три рази на тиждень за попередньою домовленістю між батьками засобами телефонного, поштового, електронного та іншого телекомунікаційного звязку у період часу з 19 год 00 хв тривалістю не менше 30 хвилин. Тим самим розпорядженням на час дії воєнного стану та перебування дітей за кордоном відмовлено [PERSON] у спілкуванні з доньками на території України та за фактичним місцем його проживання у зв`язку з безпековою ситуацією, яка може створювати загрозу життю та здоров`ю дітей. Крім того, зазначеним розпорядженням матір дітей зобов`язано повідомляти батька про зміну місця перебування чи проживання дітей доступними засобами зв`язку у письмовій формі, а також рекомендовано поважати батьківські права [PERSON] , не чинити перешкод у спілкуванні батька з доньками та у разі виникнення обставин, які тимчасово унеможливлюють таке спілкування (хвороба дітей, відсутність технічної можливості тощо), завчасно інформувати про це батька дітей. У відповіді органу опіки та піклування №02-31/17/24 від 13 червня 2024 року зафіксовано порушення відповідачкою визначеного порядку спілкування. Позивач також надав скріншоти телефонних дзвінків від 03 березня 2024 року, 24 березня 2024 року та 07 червня 2024 року, які підтверджують факти недоступності номерів дітей. Станом на дату подання позову позивачеві достеменно невідомо фактичне місце проживання дітей за кордоном, умови їх перебування, навчання та стан здоров`я, а спілкування з дітьми є обмеженим або відсутнє. Відповідно до наданих суду копій посвідок на проживання в Федеративній Республіці Німеччина (Aufenthaltstitel) на ім`я [PERSON] , [INFO] , а також її малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , виданих органом Stadt Moers 05 грудня 2023 року, суд встановив, що відповідач разом із дітьми отримали дозвіл на проживання в Німеччині та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де фактично й проживають. З наданих скріншотів листування у месенджерах (Telegram, WhatsApp), а також аудіозаписів розмов між позивачем та дітьми вбачається, що певне спілкування між батьком та малолітніми дітьми дійсно має місце. Характер такого спілкування є сімейним і особистим: іноді діти виявляють зацікавленість у розмові та охоче відповідають на запитання батька, іноді ж, через емоційний стан або небажання, поводяться стримано або ухиляються від контакту. Також із прослуханих аудіозаписів не вбачається, що мати чинить будь-які перешкоди у спілкуванні. Навпаки, представником відповідача не заперечувалося, що під час таких розмов мати фізично перебуває поруч з дітьми, а з аудіозаписів чути, що вона спонукає дітей підтримувати контакт із батьком. Не зафіксовано жодних вказівок чи тиску з її боку, які могли б свідчити про умисне перешкоджання спілкуванню. У той же час із зібраних доказів вбачається, що таке спілкування носить несистематичний характер, не має усталеного графіка, відбувається спонтанно та залежить переважно від емоційного стану дітей і наявності технічної можливості. Це свідчить про те, що періодичний зв`язок між батьком та дітьми існує, проте він не є регулярним та структурованим. Суд встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу. В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19 жовтня 2023 року (заява № 35481/20 «Терещенко проти України»), у якому суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема якщо ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Матеріали не містили відомостей про те, що особиста зустріч батька з дитиною становила ризик для добробуту чи безпеки дитини. Крім того, судом констатовано неврахування національними судами положень статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим або суперечив інтересам дитини. Повноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає її якнайкращим інтересам. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України). Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства. Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З матеріалів справи встановлено, що сторони є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; шлюб між сторонами розірвано рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02 лютого 2023 року, після чого діти проживали разом з матір`ю, а позивач проходив службу у 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Херсонській області, сплачував аліменти та підтримував із дітьми зв`язок. У вересні 2023 року відповідач разом з дітьми виїхала за кордон, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України, надалі отримала разом з дітьми дозвіл на проживання у Федеративній Республіці Німеччина та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням начальника Бериславської міської військової адміністрації № 16 від 23 січня 2024 року визначено порядок спілкування батька з дітьми тричі на тиждень у дистанційній формі та покладено на матір обов`язок повідомляти про зміну місця перебування дітей, однак органом опіки та піклування зафіксовано невиконання відповідачкою цих вимог. З наданих сторонами скріншотів листування у месенджерах (Telegram, WhatsApp) та аудіозаписів розмов убачається, що спілкування між позивачем та дітьми періодично відбувається, носить сімейний особистий характер, іноді діти налаштовані на розмову, іноді виявляють небажання спілкуватися; під час таких контактів мати перебуває поруч, у тому числі спонукає дітей до спілкування, однак це спілкування є несистематичним і не має сталого графіка. Позивач вважає, що відповідач чинить йому перешкоди в особистих зустрічах та не забезпечує належної регулярності контактів з дітьми, відповідач натомість заперечує наявність перешкод, посилаючись на воєнний стан, безпекову ситуацію в Україні та психоемоційний стан дітей, і наполягає на виключно дистанційному форматі спілкування. Вказані обставини свідчать про необхідність визначення судом порядку побачень батька з дітьми, оскільки наявний конфлікт між батьками, відсутність узгодженого ними графіка спілкування, тривала відсутність систематичних контактів, а також перебування дітей за кордоном об`єктивно унеможливлюють врегулювання цих питань без втручання суду. Встановлюючи порядок побачень батька з дітьми, суд, врахувавши інтереси дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних договорів та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне, послідовне бажання [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми доньками, наявність між батьками конфлікту, через що вони самостійно не змогли визначити порядок участі батька у вихованні дітей, а також відсутність підтверджених належними й достатніми доказами обставин, які могли б бути підставою для обмеження права батька на спілкування з дітьми, врахувавши розпорядження органу опіки та піклування, дійшов висновку про можливість та необхідність визначення порядку періодичних тимчасових побачень позивача з дітьми. Право батька на спілкування з дітьми є його невідчужуваним правом, а підтримання повноцінного зв`язку малолітніх дітей з батьком відповідає їхнім найкращим інтересам. З огляду на те, що діти фактично перебувають за межами України, а на території держави триває воєнний стан, суд вважає за доцільне, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дітей, встановити порядок особистих побачень з дітьми, виконання якого підлягає відстроченню на час дії воєнного стану та перебування дітей за кордоном, одночасно поклавши на матір обов`язок у цей період організовувати регулярне дистанційне спілкування дітей з батьком у формі телефонного та відеозв`язку, що сприятиме збереженню й підтриманню емоційного зв`язку дітей з батьком до моменту, коли стане можливим повноцінне особисте спілкування. Щодо особистого побачення батька з дітьми суд вважає за доцільне визначити [PERSON] такий спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] : щотижневі побачення кожної суботи або неділі (за вибором батька) з 09 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв., за місцем проживання батька; побачення у дні народження дітей щорічно протягом 2 годин, за місцем проживання дитини-іменинника або на нейтральній території (за попереднім узгодженням часу та місця між батьками); побачення під час Різдвяних та Новорічних свят щорічно протягом одного дня у період з 02 по 07 січня (конкретний день погоджується сторонами); спільний літній відпочинок щороку в період літніх канікул, тривалістю 15 або 30 календарних днів (за вибором батька). Разом з цим, порядок виконання вищевизначеного способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей слід відстрочити на час дії воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, що відповідає положенням статті 267 ЦПК України і ухвалене судом задля убезпечення дітей від загрози їх життю та здоров`ю, що являється найголовнішою прерогативою. При цьому, суд вважає за доцільне встановити, що визначені судом способи участі батька у вихованні та особисті побачення можуть бути забезпечені також за місцем фактичного проживання дітей за кордоном у разі, якщо відповідач матиме можливість виїхати та забезпечити прибуття дітей до місця зустрічі. На час воєнного стану в Україні та перебування дітей за кордоном, слід також зобов`язати [PERSON] організовувати дистанційне спілкування дітей з батьком, а саме: не менше трьох разів на тиждень, у період часу з 19 год. 00 хв., тривалістю не менше 30 хвилин, у режимі телефонного або відеозв`язку через мобільні телефони чи інші засоби електронної комунікації. При розгляді даної справи суд врахував позиції сторін та пояснення представника третьої особи Служби у справах дітей, відповідно до яких сторони фактично дійшли згоди, що отримання письмового висновку органу опіки та піклування у даній справі є неможливим у зв`язку з виїздом матері разом із дітьми за кордон та відсутністю можливості проведення обстеження умов їх проживання. У зв`язку з цим суд, реалізуючи положення частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України, врахував наявне в матеріалах справи розпорядження начальника Бериславської міської військової адміністрації Бериславського району Херсонської області № 16 від 23 січня 2024 року, яке містить викладену компетентним органом позицію щодо порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми на час дії воєнного стану та перебування дітей за кордоном. Суд бере до уваги, що зазначеним розпорядженням визначено обов`язок матері забезпечувати регулярне дистанційне спілкування дітей з батьком, а також обов`язок повідомляти батька про зміну місця перебування дітей. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з виїздом відповідачки з дітьми за кордон вимоги цього розпорядження фактично не виконувалися, що судом також враховано при вирішенні спору. У сукупності наведених обставин суд вважає, що зазначене розпорядження є належним документом органу опіки та піклування, який можливо врахувати у цій справі замість письмового висновку органу опіки, який з об`єктивних причин не міг бути отриманий. Суд відхиляє доводи представника позивача, а також позивача щодо можливості покладення на матір дітей обов`язку забезпечити виїзд малолітніх дітей на територію України, у тому числі до Закарпатської області. Суд виходить із того, що на території України діє воєнний стан, зберігається реальна небезпека, пов`язана з ракетними ударами, дроновими атаками та іншими воєнними діями, що створюють потенційну загрозу життю та здоров`ю дітей. Порівняно з цим фактом, перебування дітей за кордоном, де бойові дії не ведуться, є суттєво більш безпечним. Таким чином, регулярне переміщення дітей через кордон у період дії воєнного стану об`єктивно не відповідає найкращим інтересам дітей. При цьому суд враховує, що позивач дійсно має право на особисте спілкування з дітьми та не має можливості виїхати за межі України через встановлені під час воєнного стану обмеження. Однак забезпечення балансу між правом батька на особисте спілкування та безпекою малолітніх дітей потребує врахування пріоритетності інтересів дитини, що прямо передбачено положеннями статті 3 Конвенції про права дитини та статті 7 СК України. Суд також бере до уваги, що покладення на матір обов`язку забезпечувати регулярний виїзд дітей до України вимагає складних організаційних і фінансових дій, включаючи оформлення документів для перетину кордону, придбання квитків та забезпечення супроводу дітей. Крім того, такі виїзди мають узгоджуватися з навчальним графіком дітей, їхньою обов`язковою шкільною присутністю, встановленими в країні перебування канікулами, а також часовими обмеженнями перебування за межами країни, які застосовуються до осіб, що отримали тимчасовий захист у зв`язку зі збройною агресією рф проти України. У сукупності з воєнною ситуацією на території України, де існує підвищений ризик для життя та здоров`я дітей, такі обставини створюють для матері надмірний організаційний, фінансовий та юридичний тягар і не можуть бути визнані такими, що відповідають найкращим інтересам дітей. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що встановлення обов`язкових особистих побачень на території України у період дії воєнного стану є неможливим, а відтак такі побачення підлягають відстроченню до припинення воєнного стану та повернення дітей на територію України. Суд не бере до уваги наданий представником відповідача висновок психолога, складений українською організацією при AWO в Німеччині, з таких підстав. Поданий документ виконаний німецькою мовою та не містить належним чином засвідченого перекладу українською мовою, як цього вимагають положення частини третьої статті 83, статей 77, 78, 79 ЦПК України, а також статті 79 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5. Відсутність офіційного перекладу унеможливлює встановлення змісту документа, достовірності відомостей, викладених у ньому, а також перевірку компетентності фахівця, який склав зазначений висновок, та правового статусу організації, від імені якої його видано. З огляду на це суд дійшов висновку, що поданий висновок психолога не може бути визнаний належним та допустимим доказом, а тому не бере його до уваги при вирішенні даної справи. Таким чином, вирішуючи спір щодо участі батька у вихованні дітей та визначення порядку побачень, суд виходить з пріоритетності найкращих інтересів дитини, закріпленої у положеннях Конвенції про права дитини та статей 7, 141, 153, 157, 159 СК України. Суд враховує, що саме на державу, у тому числі на суд, покладається обов`язок забезпечити дитині умови для стабільного емоційного, психологічного й соціального розвитку. При цьому батьки, які проживають окремо, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, однак такі права не можуть реалізовуватися всупереч її інтересам. Суд урахував неможливість досягнення сторонами домовленостей позасудовим шляхом, наявність конфлікту щодо порядку спілкування батька з малолітніми дітьми, а також доведене стабільне бажання батька підтримувати зв`язок з дітьми та брати участь у їх вихованні. Водночас суд бере до уваги реальні обставини сьогодення, пов`язані з дією воєнного стану в Україні, наявністю небезпеки та фактичним перебуванням дітей за кордоном. За таких умов регулярний виїзд дітей на територію України є неможливим та суперечить вимогам безпеки, а тому встановлений судом порядок особистих побачень підлягає відстроченню до припинення воєнного стану та повернення дітей в Україну. З огляду на викладене, а також на відсутність належних і достатніх доказів, які б свідчили про необхідність обмеження батька у праві на особисте спілкування з дітьми, суд дійшов висновку, що визначений судом порядок періодичних та тимчасових побачень відповідає принципу справедливої рівноваги між інтересами батьків та найкращими інтересами дітей, є пропорційним, обґрунтованим і таким, що забезпечує збереження сталого емоційного зв`язку між батьком та дітьми без ризику для їхнього життя і здоров`я. Одночасно суд враховує, що встановлений порядок не є сталим та незмінним, а тому може бути змінений у майбутньому на підставі заяв сторін або за наявності істотних змін обставин. Суд зазначає, що вимоги позивача щодо покладення на відповідачку обов`язку завчасно повідомляти про місце перебування дітей, направляти відповідні повідомлення цінним листом та надавати документи, пов`язані з місцем проживання дітей за кордоном, виходять за межі способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, які визначаються судом відповідно до статті 159 СК України. Разом із тим суд бере до уваги, що наведені позивачем вимоги спрямовані на забезпечення можливості реалізації визначеного судом порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, зокрема шляхом отримання ним інформації про місце перебування дітей та документів, що підтверджують їх проживання за кордоном. Однак такі положення стосуються, передусім, організаційних та технічних аспектів виконання батьківських обов`язків і належать до сфери договірного врегулювання взаємовідносин між батьками, а не до предмета судового визначення способів участі одного з батьків у вихованні дитини в розумінні статті 159 СК України. Враховуючи викладене, суд виходить із того, що встановлений цим рішенням порядок особистих побачень та дистанційного спілкування сам по собі покладає на відповідача обов`язок організувати таке спілкування належним чином і не чинити перешкод його реалізації, у тому числі забезпечити інформування позивача про обставини, необхідні для здійснення контактів з дітьми. Питання ж конкретних способів обміну документами, форми та способу направлення повідомлень, строків їх надсилання можуть бути врегульовані батьками за взаємною згодою, виходячи з принципів добросовісності та розумності. Відповідно до частини першої, третьої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову суд може покласти судові витрати на обидві сторони або зобов`язати одну із сторін відшкодувати іншій стороні всі понесені нею судові витрати залежно від обставин справи. Суд враховує, що основною позовною вимогою у даній справі є усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми та визначення способів його участі у вихованні дітей. Незважаючи на те, що формулювання резолютивної частини рішення відрізняється від буквального змісту позовних вимог, судом фактично визначено порядок участі позивача у вихованні дітей, встановлено конкретний спосіб особистих побачень та дистанційного спілкування, а також покладено на матір дітей обов`язок організовувати таке спілкування. Отже, у сутнісній частині позовні вимоги задоволені. Частковий характер задоволення позовних вимог зумовлений лише уточненням судом способу захисту та порядку виконання рішення (зокрема, відстроченням виконання в частині особистих побачень на час дії воєнного стану та перебування дітей за кордоном) і не дає можливості визначити будь-яку розумну пропорцію розподілу судових витрат між сторонами. За таких обставин суд вважає, що саме відповідач є стороною, дії якої спричинили виникнення спору та необхідність судового розгляду, а позивач у цій справі є стороною, на користь якої вирішено спір у його істотній частині. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на позивача обов`язку відшкодовувати витрати відповідача на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення судових витрат у справі на відповідача. У зв`язку з наведеним та враховуючи, що спір у своїй сутнісній частині вирішено на користь позивача, а саме відповідач своїми діями спричинила необхідність звернення до суду та судового розгляду справи, суд вважає обґрунтованим покласти на відповідача також обов`язок з відшкодування понесених позивачем витрат зі сплати судового збору. Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial