Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

13 жовтня 2025 року [PERSON] звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Татарбунарська міська рада, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок, який залишився після смерті її чоловіка [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області у віці 63 роки помер чоловік позивачки [PERSON] . Після його смерті залишився житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,6000 га. Зазначену земельну ділянку вона фактично вже прийняла у спадщину, отримавши Свідоцтво про право на спадщину за законом від 02 червня 2015 року, тому вважає, що спадковий житловий будинок також має право прийняти у спадщину, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України. Після смерті спадкодавця, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину законом на вказаний житловий будинок, однак, отримала відмову у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нього. При цьому належність житлового будинку спадкодавцю підтверджено Випискою з погосподарської книги №1 по селу Дельжилер від 02 жовтня 2025 року. Спадковий житловий будинок був побудований свекром позивачки-батьком спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , відтак після його смерті її чоловік став головою домогосподарства. Також рішенням XI сесії ХХII скликання Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 03 грудня 1997 року спадкодавцю була безоплатно передана у власність присадибна земельна ділянка площею 0,17 га. Посилаючись на те, що у неї відсутня можливість у позасудовому порядку зареєструвати своє право на спадкове майно-житловий будинок садибного типу, єдиним доказом того, що спадковий будинок належав на праві приватної власності її померлому чоловікові є відомості із Погосподарської книги, право власності [PERSON] на спадковий житловий будинок в Державних реєстрах не зареєстроване, діти позивачки та спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , які до участі у справі залучені у якості відповідачів, на спадкове майно не претендують, про що заявили у судовому засіданні (надали відповідні заяви), позивачка просила визнати за нею право власності на спадковий житловий будинок садибного типу, який вона отримала у спадок за законом від свого померлого чоловіка [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 жовтня 2025 року справу передано судді Дем`яновій О.А. 14 жовтня 2025 року Татарбунарським районним судом Одеської області винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Представник\~\~позивачки, адвокат Давиденко К.В. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачки [PERSON] та [PERSON] надіслали до суду заяви про розглдя спрви без їх участі у зв`язку з відділеністю місця проживання, позовні вимоги визнали у повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення (а.с.51,53). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачки виконавчого комітету Татарбунарської міської ради, в судове засідання не з`явився,\~надав заяву про розгляду справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с.55). Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області у віці 63 років помер [PERSON] , про що 15 квітня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області вчинено відповідний актовий запис №188 та видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Зі Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 09 листопада 1975 року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області слідує, що 09 листопада 1975 року між спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , та позивачкою по справі було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №35 (а.с.6). Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15 грудня 1984 року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області підтверджується реєстрація смерті [PERSON] актовим записом №76 (а.с.8). Згідно з довідкою №420, виданою 11.07.2017 року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , на день своєї смерті [INFO] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Крім нього у будинку зареєстрована дружина [PERSON] , 1956 року народження (а.с.10). Рішенням ХІ сесії ХХІІ скликання Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 03 грудня 1997 року № 134 [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування житлового будинку площею 0,17 га в [ADDRESS] (а.с.11,13). З матеріалів справи також вбачається, що позивачка прийняла у спадщину земельну ділянку площею 0,600 гектарів, що розташована на території Дмитрівської сільської ради (за межами населеного пункту) Татарбунарського району Одеської області, яка належала спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , та 02 червня 2015 року отримала у приватного нотаріуса татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №699 (Спадкова справа №68/2015) (а.с.9). З матеріалів справи також вбачається, що на замовлення позивачки ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» 25 серпня 2025 року виготовило Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (Реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:6957-6577-4827-6966, роки побудови 1936-1981) (а.с.14-19). Із Виписки з погосподарської книги №1 по селі Дельжилер №74, виданої 02.10.2025 року виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Одеської області, вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] (номер об`єкта погосподарського обліку №37, рік побудови 1961) перебуває у приватній власності [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.20). Згідно зі Звітом про незалежну оцінку вартості зазначеного житлового будинку, його ринкова вартість станом на 05 жовтня 2025 року складає 119620 грн (а.с.22-23). Матеріалами справи також підтверджуються обставини звернення позивачки до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] та земельну (присадибну) ділянку, які за твердженням спадкоємця належали на праві приватної власності спадкодавцю [PERSON] , померлому [INFO] , та отримання Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12 вересня 2025 року з причини відсутності правовстановлюючих документів (не надані спадкоємцем), що могли би підтвердити права власності та належності майна спадкодавцеві. Відповідно до відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав, права власності спадкодавця на зазначений житловий будинок та земельну (присадибну) ділянку, не зареєстровані у цьому реєстрі. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві (а.с.21). З матеріалів Спадкової справи №68/2015 вбачається, що [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Татарбунарського нотаріального округу Монастирліу О.П. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] . У заяві вказала, що спадщину прийняла фактично, оскільки проживала і була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою та проживає там по теперішній час (а.с.36). Довідкою Дмитрівської сільської ради від 27.03.2015 року підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , на день смерті [INFO] був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON] , 1956 року народження (а.с.38). Витягом зі Спадкового реєстру №40013952 від 30.03.2015 року підтверджено реєстрацію Спадкової справи № 68/2015 до майна [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] у вказаному реєстрі за №57285144 (а.с.41). 01.06.2009 року [PERSON] , [INFO] уклав Заповіт, яким на випадок своєї смерті належний йому Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД№017745 на земельну ділянку у розмірі 0,60га та державний акт на право постійного користування землею серії І-ОД №009453 на земельну ділянку розміром 0,40 га заповів [PERSON] (а.с.42). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 40012702 від 30.03.2015 року слідує, вищевказаний Заповіт зареєстрований у Реєстрі за №47432248 та є чинним (а.с.40). 02 червня 2015 року [PERSON] отримала у приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,6000 гектарів, що розташована на території Дмитрівської сільської ради (за межами населеного, пункту) Татарбунарського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ОД №018745 виданий 21.02:2001 року Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області на підставі Рішення XXV сесії ХХІ скликання Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №194 від 27.12.2000 року зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №109, (кадастровий номер земельної ділянки площею 0,6000 га з них: рілля - 0,6000 га., 5125081900:01:001:1989; категорія земель- землі сільськогосподарського призначення (а.с.42). Заяви інших спадкоємців про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , відмови від спадщини та свідоцтва про право власності на спадщину за законом чи за заповітом, видані на ім`я будь яких інших осіб, матеріали Спадкової справи не містять. Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 (абз.3) своєї постанови № 7 від 30.05. 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За п. 3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Якщо право\~власності на\~нерухоме майно\~відповідно до\~закону підлягає\~державній реєстрації,\~право власності\~виникає з\~моменту державної\~реєстрації (абз. 3 ч.2 ст.331 ЦК України) За даними Технічного паспорту та Виписки з по господарської книги №1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і спорудами за адресою: [ADDRESS] збудований 1936-81 роках (у 1961 році по погосподарській книзі). Відповідно до ст.ст. 1216,1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу) (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Статтею 1258\~ЦК України\~визначено,\~що спадкоємці\~за законом\~одержують право\~на спадкування\~почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу. Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом\~ч.1,5\~ст.\~1268\~ЦК України,\~спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~чи не\~прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статей 68, 69 Закону України «Про нотаріат» та підпунктів 4.14, 4.15, п.4 глави 10 розділу П Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 (далі-Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину як за законом, так і за заповітом, нотаріус перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказаний факт. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві. За змістом 4.18 Порядку передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених\~пунктом 3\~глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони, обтяження іпотекою або арешту цього майна. Відповідно до п.п. 4.17 п.4 Глави 10 Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання судовому порядку. Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2\~ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень\~ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3\~ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом\~ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1,6\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. \~У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, із досліджених судом матеріалів справи вбачається, що дружина померлого [INFO] [PERSON] позивачка по справі [PERSON] за законом успадкувала майно, яке належало чоловікові за життя, зокрема, прийняла та зареєструвала відповідно до закону присадибну земельну ділянку. Однак, у зв`язку з відмовою нотаріуса, була позбавлена можливості отримати Свідоцтво про право власності на спадщину за законом та зареєструвати на себе спадковий житловий будинок садибного типу, оскільки право власності на нього за життя чоловік не зареєстрував. Право власності [PERSON] на спадковий будинок підтверджено відомостями із Погосподарської книги, однак через те що право власності чоловіка на будинок не було зареєстроване у Державних реєстрах, у позивачки відсутня можливість оформити у нотаріуса відповідне Свідоцтво про право власності за законом із подальшим внесенням відомостей про право власності на своє ім`я. Інші спадкоємці [PERSON] про свій намір прийняти спадщину після його смерті не заявили, інформація про них в матеріалах справи відсутня. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved