Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

Позивач КВП «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» звернулося до суду із позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь КВП «Теплоенерго м. Горішні Плавні» заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання в сумі 59 606 грн 30 коп., інфляційні втрати в сумі 745 грн 39 коп., 3% річних від простроченої суми в сумі 246 грн 39 коп., всього 60 598 грн 08 коп., а також понесені судові витрати в сумі 3 028 грн. У подальшому позивач зменшив позовні вимоги та просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь КВП «Теплоенерго м. Горішні Плавні» заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання в сумі 36 300 грн, інфляційні втрати в сумі 745 грн 39 коп., 3% річних від простроченої суми в сумі 246 грн 39 коп., всього 37 291 грн 78 коп., а також понесені судові витрати в сумі 3 028 грн. Аргументи сторін Позиція позивача В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що є виконавцем послуг з постачання гарячої води і теплової енергії споживачам м. Горішні Плавні та надає комунальні послуги відповідачам за адресою: [ADDRESS] . У результаті невиконання відповідачами зобов`язань щодо оплати наданих послуг за період з липня 2018 року по січень 2025 року виникла заборгованість, яка на момент ухвалення рішення складає 36 300 грн, інфляційні втрати в сумі 745 грн 39 коп., 3% річних від простроченої суми в сумі 246 грн 39 коп., нарахування плати за послугу з постачання гарячої води відповідачам за адресою [ADDRESS] здійснювалось виключно на підставі чинного законодавства, зокрема: Постанови КМУ від 11.12.2019 № 1182, Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315 (зі змінами). Позивач наголосив, що до 27.06.2024 в квартирі [ADDRESS] був відсутній індивідуальний лічильник гарячої води, тому нарахування проводилось за показаннями будинкового вузла комерційного обліку з розподілом небалансу відповідно до п. 2 розділу ІХ та розділу ХІІІ Методики (з урахуванням коригуючого коефіцієнту в період воєнного стану та подальшим перерахунком після відновлення обліку). Наведено детальну таблицю обсягів споживання та розподілу небалансу по кожному місяцю з лютого 2022 по травень 2024 року, яка підтверджує нарахування (2 особи, а з серпня 2023 3 особи). Після встановлення індивідуального лічильника гарячої води 27.06.2024, подальші нарахування проводяться виключно за його показаннями. Позивач підкреслив, що факт отримання послуги підтверджується акцептуванням умов публічного договору (споживання послуги, відсутність заяв про її ненадання чи припинення). Позиція відповідача [PERSON] В обґрунтування відзиву зазначає, що нарахування за гарячу воду є незаконними, оскільки перевищують норму споживання: 110 літрів на добу на особу, або 9,9 м? на місяць для трьох осіб, встановлену рішенням органу місцевого самоврядування №430 від 23.10.2012. Нарахування, наприклад, 97 м? у березні 2024 року є фізично неможливими. Нарахування мали проводитися за нормою споживання, а не за показаннями загальнобудинкового лічильника, оскільки індивідуальний лічильник у квартирі був відсутній до 27.06.2024, а наказ КВП «Теплоенерго» №25-а від 21.01.2019 не передбачає використання загальнобудинкового лічильника для таких випадків. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.06.2021 по 01.02.2022 просить застосувати наслідки спливу позовної давності. Позиція відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку, до суду не з`явився, доказів поважності причин неявки не надав, клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав. Процесуальні рішення та дії у справі Ухвалою суду від 07.04.2025 позовна заява прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Відповідач [PERSON] 14.04.2025 подав відзив на позовну заяву. Також від відповідача [PERSON] 23.04.2025 надійшла зустрічна позовна заява, яка ухвалою суду від 19.05.2025 повернута відповідачу. Представником позивача 24.04.2025 подано відповідь на відзив. Ухвалою суду від 11.09.2025 визнано явку представника позивача в судове засідання обов`язковою. Представник позивача 27.10.2025 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог, а саме стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за послуги за постачання гарячої води в сумі 36 300 грн, інфляційних втрат - 745, 39 грн та 3% річних - 246,39 грн, всього 37 291,78 грн. Фактичні обставини справи, встановлені судом КВП «Теплоенерго м. Горішні Плавні» є виконавцем послуг з постачання гарячої води і теплової енергії (опалення) споживачам м. Горішні Плавні, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] відкритий на ім`я [PERSON] (а.с.8). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.05.2018 квартира за вищевказаною адресою належить на праві власності [PERSON] з 15.05.2018 року (а.с.84). Згідно з довідкою № 20-11/1741 від 05.05.2025 про зареєстрованих у квартирі осіб: з 20.02.2016 і по теперішній час зареєстрований [PERSON] , з 03.07.2021 і по теперішній час [PERSON] , а з 28.08.2023 і по теперішній час [PERSON] (а.с.86). Як встановлено в судовому засіданні - визнано представником позивача та відповідачем - власником квартири [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано та фактично проживало: з липня 2018 по червень 2021 2 особи; з липня 2021 по серпень 2021 3 особи; з вересня 2021 по червень 2024 2 особи. Вказані обставини також підтверджуються: довідкою № 16 від 20.05.2025 директора КЖЕП № 4 про фактичне проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2015 року без реєстрації (а.с.87); архівною довідкою державного навчального закладу «Березанський державний аграрний ліцей» про навчання та проживання [PERSON] у гуртожитку з вересня 2021 по червень 2024 (а.с.97); актом від 03.06.2025 голови ОСББ «Промінь» про те, що в квартирі [ADDRESS] з 05.04.2021 фактично проживають [PERSON] , [INFO] , разом з донькою [PERSON] , [INFO] (а.с.85). Отже, судом встановлено, що комунальні послуги з постачання гарячої води за вказаною вище адресою споживали у період з липня 2018 року по червень 2021 року 2 особи; з липня 2021 року по серпень 2021 року 3 особи; з вересня 2021 року по червень 2024 року 2 особи. Позивач просить стягнути заборгованість з липня 2018 року по червень 2024 року. Протягом цього періоду нарахування за спожиту гарячу воду проводилось різними способами. Так, з липня 2018 року по січень 2022 року нарахування проводилось за нормою споживання гарячої води. У цьому періоді, як встановлено судом з липня 2018 року по червень 2021 року 2 особи; з липня 2021 року по серпень 2021 року 3 особи; з вересня 2021 року по січень 2022 року - 2 особи. Проте, згідно довідки про нарахування, наданої позивачем з липня 2018 року по червень 2021 року проводилось по нормі на 1 особу, з липня 2021 року по січень 2022 року - по нормі на 2 особи. Згідно рішення виконавчого комітету Комсомольської міської ради № 430 від 23.10.2012 затверджено норму споживання гарячої води на 1 особу для населення м. Комсомольська (нині м. Горішні Плавні) - 110 л/добу (а.с. 27). Наказом КВП ТЕПЛОЕНЕРГО м. Горішні Плавні № 5- від 21.01.2019 визначено застосовувати норму споживання гарячої води на 1 особу у місяць 110л/д - 3,344 м3 - у разі відсутності лічильника гарячої води (а.с. 28). У період з липня 2018 року по червень 2024 року діяв тариф 104,42 грн за 1 м3, який встановлювався рішеннями виконавчого комітету міської ради, розміщеними на сайті позивача. У період з лютого 2022 року по 27.06.2024 нарахування проводилось по загальнобудинковому лічильнику. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував прийняття вузла комерційного обліку за адресою [ADDRESS] на абонентський облік. Така процедура врегульована наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №270 від 12.10.2018 Про затвердження Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік. Згідно затвердженого Порядку представник оператора зовнішніх інженерних мереж виконує опломбування вузла комерційного обліку (його засобу вимірювальної техніки, запірної арматури) та складає акт про прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік відповідно до додатка 1 до цього Порядку. У матеріалах справи міститься копія акта приймання вузла обліку теплової енергії, з якої вбачається, що акт не відповідає ні встановленій формі, ні змісту, передбаченому у додатку № 1 до Порядку, а отже суд не може брати його до уваги. Таким чином позивачем у встановленому законом порядку не доведено, що у період з з лютого 2022 року по 27.06.2024 нарахування проводилось по загальнобудинковому лічильнику. У зв`язку з викладеним, та відсутністю лічильника гарячої води у квартирі [ADDRESS] до 27.06.2024 - матеріалами справи доведено нарахування за послугу постачання гарячої води по нормі з липня 2018 року по червень 2021 року на 2 особи; з липня 2021 року по серпень 2021 року на 3 особи; з вересня 2021 року по червень 2024 року - 2 особи. Таким чином, з липня 2018 року по січень 2025 року за гарячу воду по вказаній квартирі підлягає сплаті 44 449 грн 17 коп.. За цей період відповідачами сплачено 68 139 грн 30 коп. Застосовані судом норми права Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води регулюються законодавством України, зокрема Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ЖК України, тощо. Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання послуг централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору. Пунктом 8 Правил встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно договору, що оформляється на основі типового договору про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Частиною 2 ст. 7, ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначений обов`язок саме споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Обов`язком виконавця згідно норм даного Закону є підготовка для укладання договору про надання відповідних послуг. Відповідачі не виконали обов`язок укласти договір з виконавцем послуг в особі КВП «Теплоенерго м. Горішні Плавні». В зв`язку з чим, надання послуги здійснювалось у відповідності до положень Закону та Правил. Незважаючи на відсутність письмового договору, фактично між сторонами існували правовідносини з приводу надання-отримання послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а отже існує й зобов`язання по оплаті отриманих послуг. Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відсутність укладеного між сторонами договору не позбавляє споживача обов`язку щодо оплати наданих їм послуг з постачання гарячої води (підігріву питної води). Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (Постанова Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 401/710/15-ц). Отже, згідно із зазначеними нормами законодавства відповідачі зобов`язані оплатити спожиті послуги з постачання гарячої води. Згідно з п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Порушенням зобов`язання за ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом наведених норм вбачається, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню до виконання як договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно із положеннями статей 525, 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними/ були надані у їх приміщення. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення З огляду на зазначене вище, із врахуванням обов`язку відповідачів сплачувати за спожиту гарячу воду, суд приходить до висновку, що відповідачі виконали свій обов`язок з оплати спожитої гарячої води в повному обсязі. Так, за період з липня 2018 року по червень 2021 року включно нарахування проводились за нормою споживання гарячої води на 1 особу у місяць 110 л/д - 3,344 м3. У цей період, як встановлено судом, гарячу воду споживали дві особи, тому загальний об`єм води за цей період становить 96,8 м? та підлягає до сплати 19 285 грн 62 коп. За період з липня 2021 по серпень 2021 включно нарахування проводились за нормою споживання гарячої води на 1 особу у місяць 110 л/д - 3,344 м3, у цей період за адресою проживало три особи, отже загальний об`єм води за цей період становить 19,7м? та підлягає сплаті у сумі 2 032 грн 88 коп. За період з вересня 2021 по січень 2022 включно нарахування проводились за нормою споживання гарячої води на 1 особу у місяць 110 л/д - 3,344 м3, оскільки в цей період за адресою проживало дві особи, то загальний об`єм води за цей період становить 33,44 ? та підлягає до сплати у розмірі 3 681 грн 82 коп. Як зазначалось вище за період з лютого 2022 по травень 2024 року нарахування за послуги постачання гарячої води позивачем проводилось по загальнобудинковому лічильнику. Проте, у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні доказ, які б підтверджували прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік за адресою: [ADDRESS] . Так, в порушення вимог Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, в акті приймання вузла обліку теплової енергії не зазначено дату його складання, ким проведено опломбування вузла комерційного обліку, не вказано дані щодо повірки або оцінки відповідності засобів вимірювальної техніки, відсутня інформація про місце встановлення вузла, місце встановлення пломби, що позбавляє можливості вважати доведеним прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік у будинку [ADDRESS] . Враховуючи, що позивач не скористався правом надати належні та допустимі докази прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік, суд розраховує заборгованість за період з лютого 2022 по травень 2024 року включно за нормами споживання на 1 особу у місяць 110 л/д, 3,344 м3, оскільки в цей період за адресою проживало дві особи, то загальний обсяг гарячої води за цей період становить 147,136 м3 в сумі 16 898 грн 60 коп. За період з червня 2024 по січень 2025 року нарахування за послуги з постачання гарячої води проводилось за показниками квартирного лічильника води, встановленого 27.06.2024 року, обсяг гарячої води за цей період становить 20,21 м3. Враховуючи, що при подачі позову заборгованість за спожиту гарячу воду складала 59 606 грн 30 коп., після уточнення позовних вимог була зменшена до 36 300 грн, після детального розрахунку заборгованості за спожиту гарячу воду, судом встановлено, що заборгованість за період з липня 2018 року по січень 2025 року складає 44 449 грн 17 коп., тоді як відповідачами сплачено 68 139 грн 30 коп., суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів заборгованість, яка не доведена. З приводу стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено строк прострочення зобов`язання по кожному місяцю, розмір заборгованості, тому суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунків позивача, а тому вважає недоведеними позовні вимоги в цій частині. З огляду на викладене, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню. Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Щодо застосування строку позовної давності Хоча суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, вважає за необхідне надати оцінку клопотанню відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Так, статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч. 2 ст. 267 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253255 цього Кодексу. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р., постановою КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», з внесеними змінами, установлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на усій території України карантин. В подальшому дія карантину на території України неодноразово продовжувалася, в останнє Постановою Кабінету Міністрів України № 383 від 25.04.2023 року продовжено строк дії карантину до 30.06.2023 року. Тобто карантин на території України діяв з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року. Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Вказаний Указ Президента затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022» від 24.02.2022 року № 2102-IX. В подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався, в останнє Законом України від 15.07.2025 № 4524-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» до 05.11.2025 року. Отже, воєнний стан в Україні діє з 24.02.2022 року по теперішній час. У постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. У ст. 264 ЦК України установлено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. КП «Теплоенерго» «Теплоенерго» м. Горішні Плавні» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за спожиту гарячу воду 21 лютого 2025 року. З розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що заборгованість відповідача з оплати послуг за гарячу воду виникла за період з липня 2018 року по січень 2025 року, а відповідачі майже щомісячно вносили плату за отримані ними спожиті послуги централізованого опалення та постачання гарячої води. Такі обставини суд розцінює як доказ вчинення відповідачем майже щомісячно дій з часткового погашення боргу за надані послуги з постачання гарячої води, тобто фактичного визнання боргу, а відповідно і переривання строку позовної давності, як зазначено у ст. 264 ЦК України. З урахуванням наведеного, оскільки відповідачами у період нарахування боргу, в межах строку позовної давності, вчинялись дії, які вказують на визнання ним боргу, а саме майже щомісячно проводились часткові оплати за надані комунальні послуги, суд приходить до висновку, що вказаними діями відповідачами строк позовної давності переривався. Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Полтавського апеляційного суду, викладеній у постанові від 31.08.2021 року у справі № 554/2476/21, провадження № 22-ц/814/2035/21. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, встановленого у ст. 256, ст. 257 ЦК України, з урахуванням п. 12, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 264 ЦК України. Щодо судових витрат Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим, отже суд відмовляє в його задоволенні повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed