Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

23 червня 2025 року ТОВ «Цикл Фінанс» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № 22039000137457 від 22 липня 2019 року у сумі 121 841 гривня 25 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 88 805 гривень 41 копійка, заборгованості по відсоткам 01 гривня 63 копійки, заборгованості по комісії 33 084 гривні 21 копійка (а. с. 1-7). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 22 липня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22039000137457, відповідно до якого останньому надано кредит у тимчасове платне користування на споживчі потреби у сумі 125 892 гривні 88 копійок, строком на 60 місяців (кінцева дата повернення кредиту 22 липня 2024 року), зі сплатою щомісячної комісії за обслуговування кредиту в залежності від дати, з фіксованою процентною ставкою, яка нараховується у розмірі: на строкову заборгованість за кредитом 0,001% річних та на прострочену заборгованість за кредитом 56,0% річних, строком кредитування до 22 липня 2024 року. При укладанні кредитного договору АТ «Банк Кредит Дніпро» виконав всі передбаченні умови договору, зокрема ознайомив відповідача з умовами кредитного договору та надав в тимчасове користування кредитні кошти в зазначеному розмірі. 28 березня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу № 28/03/24, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право Нового кредитора до відповідача за кредитним договором. На момент подання позову зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідачем не виконано ані первісному кредитору, ані новому кредитору, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 121 841 гривня 25 копійок. Тому, прохає стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 22039000137457 від 22 липня 2019 року у сумі 121 841 гривня 25 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 88 805 гривень 41 копійка, заборгованості по відсоткам 01 гривня 63 копійки, заборгованості по комісії 33 084 гривні 21 копійка, разом із витратами на судовий збір у розмірі 2422 гривні 40 копійок та професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень. Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін (а. с. 179), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 19998/25-вих/2/204/3413/25 від 20 серпня 2025 року (а. с. 180). 19 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] адвоката Черкавського Ю.С. Є. (а. с. 204а-216), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що в кредитному договорі не зазначено додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія. Також, вказує на те, що позивачем не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, а тому вважає положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості, нікчемними, відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Водночас, вважає, що оскільки позивачем стягувалися з відповідача такі витрати на погашення комісії, то є всі підстави для реституції та врахування цієї суми коштів на погашення тіла кредиту. Вважає, що оскільки, згідно розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, первісний кредитор на погашення комісії розподілив 106\~140 гривень 35 копійок, то вказана сума повинна зараховуватися в рахунок погашення тіла кредиту, а з урахуванням того, що сума заборгованості за тілом кредиту становить 88\~805 гривень 41 копійка, то заборгованість за тілом кредиту у відповідача відсутня. З цих підстав вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають так само, як і витрати на правову допомогу, оскільки жодних доказів на їх понесення позивачем суду не надано, а заявлена сума не є спів мірною. Більш того, вказує на те, що стягнення витрат професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Прохає суд, відмовити у задоволені позовних вимог. У випадку задоволення позовних вимог, прохає зменшити витрати на правову допомогу до 1000 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 6 на звороті), проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій прохав ухвалити рішення з урахуванням доводів викладених ним у відзиві на позовну заяву (а. с. 236). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 22 липня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22039000137457 (а. с. 154-156), відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у тимчасове платне користування на споживчі потреби у сумі 125 892 гривні 88 копійок, строком на 60 місяців (кінцева дата повернення кредиту 22 липня 2024 року), щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 22 липня 2019 року по 21 листопада 2020 року 3 % від суми кредиту, з 22 листопада 2020 року по 21 лютого 2022 року 2,5 % від суми кредиту, з 22 лютого 2022 року по 21 травня 2023 року 1,5 % від суми кредиту; з 22 травня 2023 року по 22 липня 2024 року 0,925 % від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом: 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0 % річних. Умови визначені в цьому пункті договору є істотними умовами кредитного договору. Кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта [NUMBER] , відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро». Датою видачі кредиту вважається день зарахування суми кредиту на рахунок клієнта. За цим договором [PERSON] зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договором розмірах і строках та виконати всі зобов`язання за даним договором в повному обсязі. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору Банк надає клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі. Згідно пункту 3.6.2 кредитного договору Банк надав клієнту для ознайомлення в письмовій формі Паспорт споживчого кредиту. З матеріалів справи вбачається, що 19 липня 2019 року [PERSON] ознайомився із умовами кредитування та підписав Паспорт споживчого кредиту в якості інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (а. с.56 на звороті 157). Підписавши кредитний договір та Паспорт споживчого кредиту відповідач підтвердив, що він отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування. Сторонами не заперечується, що відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 125\~892 гривні 88 копійок та користувався ними, проте допустив прострочення зобов`язання щодо повернення таких коштів. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 22039000137457 від 22 липня 2019 року станом на 28 березня 2024 року заборгованість позичальника становить 121 841 гривня 25 копійок, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 88 805 гривень 41 копійка, заборгованості по відсоткам 01 гривня 63 копійки, заборгованості по комісії 33 084 гривні 21 копійка (а. с. 128-131 та на звороті). 28 березня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» укладено договір факторингу № 28/03/24, відповідно до умов якого клієнт відступає фактору право вимоги до боржників за кредитними договорами, відповідно до реєстру боржників, а фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах визначених цим договором (а. с. 1333-140). Вказане підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників від 28 березня 2024 року за вищезазначеним договором факторингу (а. с. 146), витягом з реєстру боржників, серед яких значиться і відповідач [PERSON] (а. с. 127). Відповідно до копії платіжної інструкції № 6041 від 28 березня 2024року ТОВ «Цикл Фінанс» перерахувало АТ «Банк Кредит Дніпро» 10 200\~233 гривень за право вимоги згідно договору факторингу № 28/03/24 від 28 березня 2024 року (а. с. 147). З вказаного вбачається, що ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право належного кредитора до [PERSON] за кредитним договором № 22039000137457 від 22 липня 2019 року. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207\~ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514\~ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з вимогами ст.\~516\~ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст.\~517\~ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. На підтвердження переходу права первісного кредитора за договором № 22039000137457 від 22 липня 2019 року позивачем надано копію витягу з реєстру боржників (додатку № 1) до договору факторингу № 28/03/24 від 28 березня 2024 року (а. с. 146), що підписаний сторонами договору та скріплений їх печатками. Таким чином позивач є новим кредитором відповідача за вищевказаним кредитним договором. Щодо позовних вимог про стягнення комісії у сумі 33\~084 гривні 21 копійка, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. ч. 1-3 ст.\~55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц. Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів». 10 червня 2017року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України\~«Про захист\~прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». В свою чергу, положення частин першої, другої, п`ятої статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з набуттям чинності Закону України\~«Про споживче\~кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 1\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з вимогами ч. 2 ст.\~8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Закон України\~«Про споживче\~кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» Правління Національного\~банку України\~постановою від\~08\~червня 201\~7року\~№ 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Так, відповідно до вимог п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з вимогами додатку 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Водночас,\~суд зазначає,\~що приписами\~ч.\~6\~ст.\~12 Закону\~України «Про\~споживче кредитування» визначено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом. Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит. Верховний Суд у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до вимог ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Також, Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022року у справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021року у справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021року у справі № 209/789/15, від 21 липня 2021року у справі № 751/4015/15. Суд зазначає, що приписами ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»». Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору № 22039000137457 від 22 липня 2019 року, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] , щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить: з 22 липня 2019 року по 21 листопада 2020 року 3 % від суми кредиту, з 22 листопада 2020 року по 21 лютого 2022 року 2,5 % від суми кредиту, з 22 лютого 2022 року по 21 травня 2023 року 1,5 % від суми кредиту; з 22 травня 2023 року по 22 липня 2024 року 0,925 % від суми кредиту. З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. З огляду\~на викладене,\~суд доходить\~висновку,\~що положення\~пункту 1.1\~кредитного договору\~щодо обов`язку\~позичальника щомісячно\~сплачувати плату\~за обслуговування\~кредиту (розрахунково-касове\~обслуговування)\~є нікчемними\~відповідно до\~вимог ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~11,\~ч.\~5\~ст.\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки надання кредиту, розрахунково-касове обслуговування це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, зважаючи на те, що положення кредитного договору № 22039000137457 від 22 липня 2019 року про сплату позичальником на користь Банку комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, суд доходить переконливого висновку про те, що позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 33\~084 гривні 21 копійка є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Водночас, суд зазначає, що як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості (а. с. 131 та на звороті) відповідачем на виконання умов договору було сплачено 106 140 гривень 35 копійок в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачем на виконання умов договору було сплачено 106 140 гривень 35 копійок в рахунок погашення комісії за обслуговування кредиту, суд доходить переконливого висновку про необхідність зарахування сплаченої позичальником комісії в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та по процентам за користування кредитом, а оскільки розмір заборгованості за тілом кредиту складає 88\~805 гривень 41 копійка, а по відсоткам за користування кредитом 01 гривня 63 копійки, то переплата по кредитному договору становить 17\~333 гривні 31 копійка, виходячи із розрахунку (106\~140,35-88\~805,41-01,63), суд доходить висновку, що у відповідача, за вищевказаний період часу, відсутня заборгованість за кредитом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 22039000137457 від 22 липня 2019 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку із відмовою у задоволенні заявлених вимог за приписами ст.141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed