Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

У травні 2025 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом, відповідно до якого заявлено наступні позовні вимоги: - Визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб): [NUMBER] ), право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2467558832200); - Витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРЛИНА НИВОК» (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44527921) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб): [NUMBER] квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2467558832200). Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. Позовна заява мотивована тим, що між Позивачем та ПАТ «Артем-Банк», далі - Управитель, 09 вересня 2008 року укладено договір №325, про участь у фонді фінансування будівництва, відповідності до умов якого Довіритель (Позивач) прийняв на себе зобов`язання передати Управителю в управління грошові кошти з метою отримання Довірителем у власність об`єкта інвестування Управитель прийняв на себе зобов`язання після введення об`єкта будівництва в експлуатацію, закріпити за довірителем об`єкт інвестування та передати відповідні документи, які підтверджують права Довірителя. На виконання умов Договору Позивачем було сплачено Управителю повну вартість квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,20 квм грошовими коштами в розмірі 993 014,41 гривень, про що ПАТ «Артем-Банк» видано Довідку №325 від 06 грудня 2011 року. 28 травня 2009 року між ПАТ «Артем-Банк» та Позивачем укладений Договір відступлення майнових прав №325, у відповідності до умов Договору Управитель відступив Довірителю майнові права на об`єкт інвестування - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У подальшому 06 грудня 2011 року проведено звірку вимірів загальної площі в об`єкті інвестування квартирі [ADDRESS] . Про що ПАТ «АРТЕМ-БАНК» (Управителем) та Позивачем (Довірителем) складено відповідний Акт звірки вимірів загальної площі по Договору № 325 про участь у фонді фінансування будівництва від 09 вересня 2008 року. В акті зокрема зазначено, що за результатами вимірів БТІ, загальна площа квартири складає 67, 2 кв.м. Того ж дня, Позивачем сплачено 47 584, 94 гривень за фактичну різницю загальної площі інвестування після вимірів БТІ. Таким чином, остаточно проведено усі фінансові розрахунки з Позивачем (Довірителем) за Договором №325. Відповідно до Акта прийому-передачі квартири від 17.07.2012 у відповідності із Договором №325 про участь у фонді фінансування будівництва від 09 вересня 2008 року Позивачу передано оспорювану квартиру. Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу КМР (КМДА) видано свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 07 серпня 2012 року, відповідно до якого, квартира [ADDRESS] , площею 67,20 кв.м., дійсно належить на праві приватної власності Позивачу - [PERSON] . Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 30 липня 2012 року №1 132-С/КІ. Таким чином, Позивач стала власником Квартири на підставі Договору №325 про участь у фонді фінансування будівництва від 09 вересня 2008 року. Об`єкт інвестування за цим Договором характеризується, як квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач виконала умови щодо повного внесення грошових коштів в довірчу власність Управителя та набув прав Довірителя. Вказаний факт підтверджується довідкою №325 від 06 грудня 2011 року. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на зазначену квартиру від 02.12.2022 року значиться за ТОВ «ПЕРЛИНА НИВОК» (ЄДРПОУ 44527921) - Відповідач-1. Позивач вказує, що первинна реєстрація права власності на спірний об`єкт-квартиру відбулася на підставі рішення приватного нотаріуса Київського МНО Литвин Анастасії Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60658119 від 29.09.2021. Рішення прийняте на підставі правочинів, виданих ТОВ «Під-ключ» та ЗАТ «ІМЕНЕРОС СТАДИБА», а саме: 1. Акт приймання-передачі майнових прав, серія та номер: б/н, виданий 23.04.2015, видавник: ТОВ «Під-ключ» та ЗАТ «ІМЕНЕРОС СТАДИБА»; 2. Договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 190/22/щ, виданий 17.05.2015, видавник: ТОВ «Під-ключ» та ЗАТ «ІМЕНЕРОС СТАДИБА». У подальшому вказану квартиру за фіктивним договором купівлі-продажу від 02.11.2021 №912, було продано на користь ТОВ «ПЕРЛИНА НИВОК» (ЄДРПОУ: 44527921). Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського МНО Литвин Анастасією Сергіівною. Враховуючи, що право власності на квартиру [ADDRESS] , належать Позивачу, а майнові права на зазначену квартиру не могли бути предметом цивільно-правових угод, укладених між зазначеними вище суб`єктами господарювання, позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Романишеній І.П. Ухвалою суду від 30.05.2025 року заяву про забезпечення позову було повернуто позивачу. Ухвалою суду від 30.05.2025 року було залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 20.08.2025 року задоволено клопотання позивача про звільнення позивача від сплати судового збору, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.09.2025 року частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 24.09.2025р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті на 28.10.2025 року, яке в подальшому було відкладено. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника та позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, заяв про відкладення судового засідання не надсилав до суду, правом подачі відзиву не скористався. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням неявки всіх учасників справи у судове засідання, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення - 01.12.2025 року, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.09.2022р., справа № 1519/2-5034/11. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. 09.09.2008 року між Управителем - Товариством з обмеженою відповідальністю "АРТЕМ-БАНК" та фізичною особою [PERSON] , в подальшому іменується Довіритель, укладено договір №325 про участь у фонді фінансування будівництва. Відповідно до п. 1.1 Договору довіритель зобов`язується передати Управителю в управління грошові кошти з метою отримання Довірителем у власність об`єкта інвестування, а Управитель зобов`язується прийняти кошти на рахунок ФФБ у довірчу власність та здійснювати від свого імені за плату управління цими коштами в порядку та на умовах, передбачених Правлами ФФБ. Згідно п. 1.3 Договору Довіритель набуває прав і обов`язків Довірителя після передачі грошових коштів у довірчу власність Управителя. Об`єкт інвестування - квартира в об`єкті будівництва, яка після завершення будівництва стає окремим майном. Надалі, [PERSON] , були внесені грошові кошти згідно договору №325 про участь у фонді фінансування будівництва, відповідно до п. 1.4 Договору. Вказане підтверджується довідкою №325 від 06.12.2011 року, виданої АТ"Артем-банк", про те, що [PERSON] сплатила повну вартість квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору про відступлення майнових прав № 325 від 28.05.2009р. Управитель відступає Довірителю майнові права на об`єкт інвестування, які Управитель набув відповідно до умов договору №1 про організацію спорудження об`єктів будівницва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А за програмою будівництва об`єкту по [ADDRESS] , від 14.12.2007 року. Об`єкт інвестування квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно акта приймання-передачі квартири згідно з договором №325 від 09.09.2008 року від 17.07.2012 року, Приватне підприємство "Під ключ" та [PERSON] на виконання п.2.3.10 договору, підписали даний Акт приймання-передачі квартири про наступне: у дату, вказану вище, Продавець передав Покупцеві квартиру [ADDRESS] . Квартира має загальну площу 67,20 кв.м., житлову площу 23,70 кв.м. і складається з 1 кімнати. Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності серія [NUMBER] від 07.08.2012 року, відповідно до якого квартира [ADDRESS] , площею 67, 20 кв.м, належить на праві приватної власності [PERSON] . Свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 30.07.2012 року № 1132-С/КІ. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна квартира, за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Перлина Нивок". Підстава: договір купівлі-продажу, серія та номер: 912, виданий 02.11.2021; документи забудовника, серія та номер: б/н, видавник: заявник; технічний паспорт, серія та номер: ТІ01:2460-3960-4822-2131, ЄДЕССБ; довідка, серія та номер: 145, виданий 23.04.2015, видавник: ТОВ "ПІД-КЛЮЧ"; ДОГОВІР КУПІВЛІ-ПРОДАЖУ МАЙНОВИХ ПРАВ, серія та номер: 190/22/щ, виданий 17.05.2015, видавник: ТОВ "Під-ключ" та ЗАТ "ІМЕНЕРОС СТАТИБА"; АКТ ПРИЙМАННЯ-ПЕРЕДАЧІ МАЙНОВИХ ПРАВ, серія та номер: б/н, виданий 23.04.2015, видавник: ТОВ "ПІД-КЛЮЧ" та ЗАТ "ІМЕНЕРОС СТАТИБА". Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 626 ЦК України договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою (частина перша статті 4, частини п`ята та шоста статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність»). Як було встановлено судом, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРТЕМ-БАНК" було укладено договір №325 про участь у фонді фінансування будівництва, відповідно до якого довіритель зобов`язується передати Управителю в управління грошові кошти з метою отримання Довірителем у власність об`єкта інвестування, а Управитель зобов`язується прийняти кошти на рахунок ФФБ у довірчу власність та здійснювати від свого імені за плату управління цими коштами в порядку та на умовах, передбачених Правлами ФФБ. Позивачем були передані грошові кошти у розмірі, встановленому договором, з метою отримання у власність об`єкта інвестування, а саме квартири [ADDRESS] . Таким чином, майнові права на квартиру [ADDRESS] належать [PERSON] , як довірителю, що повністю виконала зобов`язання щодо оплати вартості квартири за договором про участь у фонді фінансування будівництва. Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації. Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/6287/19. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України). Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті). Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Велика Палата Верховного Суду наголошувала, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) та багатьох інших. Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 761/22446/20 (провадження № 61-6067св22), від 24 січня 2024 року у справі № 487/7152/21 (провадження № 61-8265св23), від 07 грудня 2023 року у справі № 369/8250/19 (провадження № 61-3645св23), від 12 жовтня 2023 року у справі № 761/15699/16 (провадження № 61-4491св23) та інших. Позивач набула право володіння та право користування спірною квартирою, і відповідно, право на захист цих прав. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13. У вказаній постанові Верховний Суд зазначає, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч. 1 ст. 388 ЦК України). Дійсним власником спірного нерухомого майна є [PERSON] , яка набула право власності на спірну квартиру як об`єкт нерухомого майна ще у 2012 році, а тому у 2015 році майнові права на квартиру, яка вже була створена та зареєстрована як об`єкт нерухомого майна об`єктивно не могли відчужуватись іншим особам. Виключно власнику належить право розпорядження своїм майном. Рішень про відчуження спірного майна останньою не приймалося. Волевиявлення законного власника на відчуження спірного майна не було, а отже, суд дійшов висновку, що право власності позивача на спірне майно не припинялося. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. За таких обставин, суд дійшов висновку, що витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння в даних правовідносинах є належним та ефективним способом захисту порушених прав. Щодо вимог про визнання права власності на квартиру. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 752/14877/18 (провадження № 61-15210св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Отже, вимога щодо визнання права власності на квартиру не забезпечить ефективність захисту порушених прав позивача, а тому у її задоволенні слід відмовити. Згідно із частиною першою та сьомою статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У контексті оцінки доводів сторін у справі суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи та доводи учасників справи отримали достатню оцінку. Таким чином, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування з незаконного володіння відповідача на користь позивача квартири [ADDRESS] , що належним чином відновить її порушене право власності на нерухоме майно. Щодо судового збору. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Оскільки вимоги про визнання права власності та витребування майна спрямовані на захист права власності позивача на нерухоме майно, тому судовий збір за кожну з них треба визначати згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (подібний за змістом висновок щодо розподілу судових витрат міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). Ухвалою суду від 20.08.2025 року задоволено клопотання позивача про звільнення позивача від сплати судового збору. З огляду на викладене, відповідач має компенсувати державі судовий збір в розмірі 15 140, 00 грн. у зв`язку з задоволенням позовних вимог щодо витребування з незаконного володіння відповідача на користь позивача спірної квартири.

Outcome: partial