Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС» Романенко М.Е. звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даною позовною заявою, в якій просив поновити строк позовної давності для подання даного позову; стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №356268 від 12.10.2018 року в розмірі 20678.20 грн., яка складається з суми заборгованості - 15800,00 грн.; суми інфляційних втрат 3454,90 грн.; суми 3% річних 1423,30 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12.10.2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (ТОВ «Авентус Україна») та гр. [PERSON] (позичальник, відповідач) укладено договір про надання фінансового кредиту № 356268. Відповідно до індивідуальної частини договору № 356268 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 356268 від 12.10.2018 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн., а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 15800,00 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п.2.2 договір факторингу № 1 від 12.04.2018 року окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 12.04.2018 року укладено додаткову угоду № 11 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 356268 від 12.10.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»). Договір про надання фінансового кредиту № 356268 від 12.10.2018 року укладений в електронній формі відповідно до закону України «Про електронну комерцію». Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 29.08.2025 відкрито провадження по справі. Призначено судове засідання. Відповідачу [PERSON] було направлено судову повістку за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується поштовим повідомленням. Представник позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС» Романенко М.Е. у поданій позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено 12.10.2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 356268. Відповідно до індивідуальної частини договору № 356268 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 7000 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 15800,00 грн. Матеріали справи також містять договір факторингу №1, який укладений раніше ніж сам спірний кредитний договір, а саме 12 квітня 2018 року відповідно до якого ТОВ «АВЕНТУС Україна» відступило позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Отже, оскільки відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, та договір факторингу (відступлення права вимоги) є похідним від кредитного договору, тому він не може бути укладений раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. З цих підстав суд визнає неналежним доказом на підтвердження факту переходу права вимоги від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «Він Фінанс» права вимоги за кредитним договором №356268 від 12.10.2018 наданий позивачем витяг з Реєстру боржників №12 від 30.01.2019 до договору факторингу. Разом з тим, з аналізу матеріалів справи вбачається, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» перейшло до нових кредиторів, починаючи ще 12.04.2018, а сам договір №356268 був укладений 12.10.2018, тобто більше через шість місяців після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки за договором факторингу права вимоги є похідними від кредитного договору, а отже не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. З наведеного слідує, що було здійснено передачу невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у ТОВ «Він Фінанс» до [PERSON] на момент укладення Договору факторингу в останньому не вказано. У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №914/868/17). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до [PERSON] . З огляду на викладене, враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України, зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання права грошової вимоги до відповідача, а подання позову особою, яка не набула права вимоги, є самостійною підставою відмови в позові, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом та доводів відповідача про пропущення позивачем строку, в межах якого останній мав право подати до суду цей позов, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. За змістом ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін неминуче настати. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 Цивільного кодексу України. Частиною третьою ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до суду. Положення ч. 1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1 ст. 231 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у Постанові Великої палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №362/44/17. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову, суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що має наслідком відмову у їх задоволенні в повному обсязі. При цьому строки позовної давності до вимог позивача не застосовуються, оскільки заявлені вимоги є недоведеними. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивач. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню судові витрати на сплату судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed