Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON] , який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області за актовим записом № 426. Неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір?ю [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що 11 жовтня 2003 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. У шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON] [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Подальше перебування у шлюбі з відповідачкою стало неможливе через те, що протягом останнього часу між ними склалися неприязні стосунки, вони зрозуміли, що у них різні погляди на життя, різні характери. З відповідачкою він більше не проживає, не веде спільного господарства і не підтримує шлюбних відносин. При таких обставинах збереження їхнього шлюбу є недоцільним і ніяке примирення між ними не можливе, а тому їхній шлюб потрібно розірвати. Позивач подав до суду заяву, згідно з якою зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов просить задоволити. Розгляд справи просить проводити без його участі. Відповідачка після відновлення провадження в судове засідання не з`явилася з невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 31). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 08.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 22.04.2025 розгляд цивільної справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29.04.2025 відповідачка подала до суду заяву про надання строку на примирення (а.с. 21). Ухвалою суду від 05.05.2025 сторонам надавався строк на примирення терміном шість місяців. Ухвалою суду від 17.11.2025 провадження у справі поновлено та призначено судовий розгляд. 26.11.2025 позивач подав до суду заяву, згідно з якою зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов просить задоволити. Розгляд справи просить проводити без його участі (а.с. 32). Від відповідачки будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляла вона про причини своєї неявки в судові засідання, хоча належним чином про дату судового розгляду була повідомлена. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: сторони по справі перебувають у шлюбі з 11 жовтня 2003 року, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 426, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] віл 20.03.2025 (а.с. 4). За час шлюбу у сторін народилися: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовими записами про народження (а.с. 6, 7). Спір з приводу визначення місця проживання дітей відсутній. Між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу, який вони, враховуючи наявність неповнолітніх дітей, не можуть розірвати в позасудовому порядку. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові заяви та докази, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, вони подружніх відносин не підтримують, наданий судом строк на примирення бажаних результатів не дав, позивач не бажає зберегти сім`ю, наполягає на розлученні, а тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне позов задовольнити, шлюб між сторонами розірвати. Щодо позовної вимоги про залишення сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , проживати разом з матір`ю, суд зазначає наступне. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Частина друга статті 47 ЦПК України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Частиною першою статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, а частиною четвертою статті 152 СК України визначено право дитини на звернення за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла 14 років. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, згідно з частиною третьою статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, зокрема те, що [PERSON] , [INFO] , виповнилося 14 років, суд, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання її з матір`ю , оскільки закон не встановлює права суду визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років, через те, що остання вправі вільно обрати з ким з батьків, які проживають окремо, вона бажає проживати, та для вирішення цього питання набула повної цивільної дієздатності, а тому в цій частині позову необхідно відмовити. Щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги відсутність заперечень від відповідачки з даного приводу та фактичне проживання разом з матір`ю, суд вважає, що його необхідно залишити проживати з останньою. Таким чином, позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Водночас суд звертає увагу на те, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення на проживанні дитини з одним з батьків не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей, оскільки у такому разі суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. На підставі викладеного, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 18, 56, 105, 110, 112, 114, 141, 152, 160, 161 СК України, ст.ст. 29, 47 ЦК України, та

Outcome: partial