Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

В лютому 2025 року до Московського районного суду м.Харкова надійшов вищевказаний позов, в якому позивач просить: -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), який зареєстровано 07.03.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шефелем Д.С. за № 327, відповідно до якого передано у власність квартиру площею 51 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 827560563101). -зобов`язати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) повернути, а [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) прийняти квартиру загальною площею 51 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 827560563101). -визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), який зареєстровано 15.08.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. за № 2047, відповідно до якого передано у власність нежитлову будівлю літ. «В-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565297463120). -зобов`язати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) повернути, а [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) прийняти нежитлову будівлю літ. «В-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565297463120). -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), який зареєстровано 02.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. за № 488, відповідно до якого передано у власність нежитлову будівлю літ. «Г-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565283263120). -зобов`язати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) повернути, а [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) прийняти нежитлову будівлю літ. «Г-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565283263120). В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2024 року повністю задоволено позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 (нині - Салтівська окружна прокуратура міста Харкова) в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 340 041,27 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 02.04.2024 апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.01.2024 залишено без змін. На виконання вказаного рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2024 року постановою державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02.07.2024 відкрито виконавче провадження № 75422491 про стягнення з [PERSON] на користь Харківської міської ради безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 340 041, 27 грн. У межах даного виконавчого провадження державним виконавцем вжито заходів щодо перевірки майнового стану та рахунків боржника. Так, щодо [PERSON] перевірялася інформація за даними державних реєстрів, внаслідок чого встановлено відсутність у боржника будь-якого рухомого та нерухомого майна, зареєстрованих за нею на праві приватної власності. Водночас, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за [PERSON] було зареєстровано:- у період з 20.01.2022 по 02.02.2022 - нежитлова будівля літ. «Г-1», (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565283263120, загальною площею 115,4 кв.м., ціна нерухомого майна, встановлена у договорі: 435 000,00 грн.), що розташована за адресою: [ADDRESS] ;- у період з 20.01.2022 по 15.08.2023 - нерухоме майно, а саме нежитлова будівля літ. «В-1» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565297463120, загальною площею 107,1 кв.м., ринкова вартість об`єкта становить 221 679 грн.), що розташована за адресою: [ADDRESS] ;- у період з 05.07.2023 по 07.03.2024 - квартира (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 827560563101, загальна площа (кв.м): 51), за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що 02.02.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу щодо нежитлової будівлі літ. «Г-1», (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565283263120, загальною площею 115,4 кв.м., ціна нерухомого майна, встановлена у договорі: 435 000,00 грн.), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору [PERSON] як особа, якій зазначена нежитлова будівля належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2022, зареєстрованого під № 488, передала [PERSON] , а остання прийняла у власність нежитлову будівлю літ. «Г-1», що розташована за адресою: [ADDRESS] , яку сторони оцінили в розмірі 435 000,00 грн. Так, надалі, 02.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. зареєстровано припинення права власності [PERSON] на вказану нежитлову будівлю (індексний номер рішення: 63203758). Крім того, 15.08.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-1» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565297463120, загальною площею 107,1 кв.м.), розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору [PERSON] як особа, якій зазначена нежитлова будівля належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2023, зареєстрованого під № 2047, передала [PERSON] , а останній прийняв у власність нежитлову будівлю літ. «В-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку сторони оцінили в розмірі 221 679 грн. Так, надалі, 15.08.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. зареєстровано припинення права власності [PERSON] на вказану нежитлову будівлю (індексний номер рішення: 68889200). Також встановлено, що 07.03.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 827560563101, загальна площа (кв.м): 51), за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору [PERSON] як особа, якій зазначена квартира належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2024, зареєстрованого під № 327, передала у власність [PERSON] , а останній прийняв квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку сторони оцінили в розмірі 400 000 грн. Так, надалі, 07.03.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шефелем Д.С. зареєстровано припинення права власності [PERSON] на вказану квартиру (індексний номер рішення: 71960022). Таким чином, у період судового розгляду за позовом прокурора щодо [PERSON] останньою здійснено відчуження нежитлових будівель літ. «В-1» та «Г-1», розташованих за адресою: [ADDRESS] , та у період апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою самої [PERSON] вона відчужила належну їй квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що вказані дії [PERSON] , пов`язані з продажем належного їй нерухомого майна у період розгляду цивільної справи за позовом прокуратури до неї в інтересах міської ради та напередодні ухвалення рішення судом апеляційної інстанції в цій же справі за позовом прокурора до неї про стягнення з [PERSON] грошових коштів, прямо свідчать про те, що остання вчинила правочини із вказаною нерухомістю з метою унеможливлення виконання рішень суду про стягнення з неї коштів та уникнення цивільно-правової відповідальності. Таким чином, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «Г-1», що розташована за адресою: [ADDRESS] , який зареєстровано 02.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. за № 488, є фраудаторним правочином та підлягає визнанню недійсним. З аналогічних підстав договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-1», що розташована за адресою: [ADDRESS] , який зареєстровано 15.08.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. за № 2047, є фраудаторним правочином та підлягає визнанню недійсним. Також договір купівлі-продажу квартири загальною площею 51 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , який зареєстровано 07.03.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шефелем Д.С. за № 327, є фраудаторним правочином та підлягає визнанню недійсним. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] у повному обсязі. В обгрунтування відзиву зазначив, що договір купівлі-продажу нежитлової будівлі. який укладений 15.08.2023 [PERSON] з [PERSON] , було укладено у повній відповідності до чинного законодавства України. [PERSON] є добросовісним покупцем за договором. Його обов?язки, як покупця, зводилися лише до належної сплати вартості нежитлових приміщень, які придбавалися за договором, що він і зробив. Жодної законодавчої вимоги для [PERSON] щодо вчинення яких ось додаткових дій по відношенню до продавця, її боргових зобов?язань чи яких ось відносини з третіми особами на момент укладення договору не існувало.Стаття 228 Цивільного кодексу України, на яку посилається прокурор як на підставу своїх вимог до Відповідача 4 визначає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Але в позові прокурором не вказано жодної з умов чи ознак недійсності Договору, передбаченого ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України. З позову не вбачається фактів порушення конституційних прав і свобод якоїсь людини і громадянина; знищення чи пошкодження чийогось майна чи незаконного заволодіння чиїмось майном внаслідок укладення договору. В той же час сам факт подання прокурором позову є протиправним посяганням на законне право власності відповідача, яке набуте у відповідності до закону та гарантоване Конституцією України і охороняється законом, Прокурор стверджує, що Договір є фраудаторним, тому що внаслідок його укладення [PERSON] не може сплатити борг за рішенням суду який виник більше ніж через шість місяців після укладення Договору через відсутність у неї іншого майна. При цьому прокурор додає до позову окрім Договору ще два договори купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] з іншими особами (співвідповідачами у цій справі), один з яких було укладено ще більш ніж за два роки, а інший за місяць до виникнення боргу. З інформації державного виконавця по виконавчому провадженню вбачається, що станом на теперішний час виконавче провадження триває. [PERSON] має дохід на який може бути звернуте стягнення. Прокурором не надано належного правового обґрунтування недійсності договору та/чи умисної протиправності дій відповідача, які б обумовлювали недійсність договору. Навіть більше, саме з доданих прокурором доказів вбачається безпідставність його позовних вимог до відповідачів, які уклали із [PERSON] оплатні договори купівлі-продажу майна задовго до виникнення у неї грошових зобов?язань; не перебувають з нею в родинних чи яких ось інших стосунках; на момент укладення цих договорів у [PERSON] наявне інше цінне майно (квартира), вартість якого є набагато більшою, ніж розмір її боргових зобов?язань перед Харківською міською радою і при цьому процес примусового виконання рішення суду про стягнення боргу триває. За таких обставин позовні вимоги прокурора до [PERSON] задоволенню не підлягають. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Бабичем Ю.В. 15.04.2025 подано відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] у повному обсязі. Зазначає, що що на момент укладення договору купівлі-продажу від 02.02.2022 у [PERSON] були відсутні будь-які грошові зобов`язання перед Харківською міською радою і взагалі перед будь-якою особою, а після укладення вказаного договору у [PERSON] у власності перебувало нерухоме майно, вартості якого з величезним надлишком вистачало для задоволення гіпотетичних на той момент вимог Харківської міської ради, що розглядалися в межах судової справи №643/11753/19 та виникли більш ніж через два роки після укладення вказаного договору. Отже обставини, які існували на момент укладення договору купівлі продажу від 02.02.2022 між [PERSON] та [PERSON] визначеним Верховним Судом ознакам фраудаторного правочину вочевидь не відповідають. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги прокурор посилається на ч. 3 ст. 228 ЦК України, вириваючи її з контексту всієї норми (статті) в цілому. Отже, диспозицією вказаної норми визначається умисна винна поведінка обох сторін правочину, яка порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства як обов`язкова умова для настання відповідальності (застосування санкції), передбаченої цією нормою. Безпідставність тверджень прокурора про фраудаторність договору купівлі-продажу від 02.02.2022 окрім наявності у [PERSON] на момент укладення цього договору іншого цінного майна додатково підтверджується ще й тим фактом, що рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] перебуває на примусовому виконанні в межах відкритого виконавчого провадження. Тобто органом примусового виконання рішень вживаються заходи на примусове виконання рішення суду, а станом на момент розгляду цієї справи виконавчий документ не повернутий стягувачу через неможливість його виконання. Ба більше, [PERSON] має постійний дохід у вигляді пенсії, на яку можливо звернути стягнення у порядку визначеному законом. Також зазначив, що прокурором в позові до [PERSON] не наведено жодної встановленої Конституцією України та законом підстави для позбавлення її майна, придбаного у повній відповідності до чинного законодавства України. При цьому аж ніяк не можна вважати справедливими, добросовісними та розумними позовні вимоги прокурора до [PERSON] , що базуються на твердженнях про фраудаторність правочину, попри констатацію самим прокурором факту наявності у [PERSON] на момент вчинення правочину іншого майна, яке по вартості набагато перебільшує вартість майна придбаного [PERSON] . Також не можна вважати розумними позовні вимоги прокурора, заявлені щодо правочину, укладеного більш ніж за два роки до виникнення боргових зобов`язань у [PERSON] . Представником позивача подано відповідь на відзиви [PERSON] та [PERSON] , в якому представник позивача зазначив, що [PERSON] вчинила спірні правочини (договори купівлі-продажу нежитлових будівель з [PERSON] та [PERSON] ) у період розгляду щодо неї позовної заяви про стягнення коштів, тобто після початку судового провадження, що є безпосередньою ознакою фраудаторності цих правочинів. Крім того, вчинення правочинів з родичами це лише одна з ознак фраудаторності правочину, яка не є обов`язковою умовою для визнання правочину недійсним. Так, спірні договори купівлі-продажу з третіми особами є фраудаторними через мету та мотиви їх укладення, а саме намір відповідача [PERSON] розпорядитися власним майном всупереч інтересам держави та з метою уникнення грошового зобов`язання перед Харківською міською радою. Таким чином, у зв`язку з відсутністю у [PERSON] достатніх коштів, за рахунок яких може бути виконано рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.01.2024, стягнення має бути звернуто на об`єкти нерухомості, що належали на праві власності останній та були протиправно відчужені нею. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Своїм правом на подачу відзиву на позов відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] \~ не скористалися. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 19.02.2025, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 19.02.2025, вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 18.06.2025, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Бабич Ю.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] . Відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] в судове засідання не з`являлися, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2024 року задоволено позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 (нині - Салтівська окружна прокуратура міста Харкова) в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 340 041,27 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 02.04.2024, рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.01.2024 залишено без змін. Постановою державного виконавця Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02.07.2024 відкрито виконавче провадження № 75422491 про стягнення з [PERSON] на користь Харківської міської ради безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 340 041, 27 грн. Судом встановлено, що 02.02.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу щодо нежитлової будівлі літ. «Г-1», (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565283263120, загальною площею 115,4 кв.м., ціна нерухомого майна, встановлена у договорі: 435 000,00 грн.), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору [PERSON] як особа, якій зазначена нежитлова будівля належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2022, зареєстрованого під № 488, передала [PERSON] , а остання прийняла у власність нежитлову будівлю літ. «Г-1», що розташована за адресою: [ADDRESS] , яку сторони оцінили в розмірі 435 000,00 грн. Так, надалі, 02.02.2022 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. зареєстровано припинення права власності [PERSON] на вказану нежитлову будівлю (індексний номер рішення: 63203758). Крім того, 15.08.2023 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-1» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565297463120, загальною площею 107,1 кв.м.), розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору [PERSON] як особа, якій зазначена нежитлова будівля належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2023, зареєстрованого під № 2047, передала [PERSON] , а останній прийняв у власність нежитлову будівлю літ. «В-1», розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку сторони оцінили в розмірі 221 679 грн. Так, надалі, 15.08.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. зареєстровано припинення права власності [PERSON] на вказану нежитлову будівлю (індексний номер рішення: 68889200). Також встановлено, що 07.03.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 827560563101, загальна площа (кв.м): 51), за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору [PERSON] як особа, якій зазначена квартира належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2024, зареєстрованого під № 327, передала у власність [PERSON] , а останній прийняв квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку сторони оцінили в розмірі 400 000 грн. Так, надалі, 07.03.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шефелем Д.С. зареєстровано припинення права власності [PERSON] на вказану квартиру (індексний номер рішення: 71960022). Встановлено, що [PERSON] не має доходів та звільнилася з останнього місця роботи 31.03.2020, а саме з КНП ХОР «ОКПЛ № 3» (наказ від 31.03.2020 № 343 к). Відповідно до інформації Пенсійного фонду України [PERSON] отримує пенсію у розмірі 2980 грн. Відповідно до інформації з МВС України транспортні засоби на [PERSON] не зареєстровані. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормою ч.1ст.89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши кожен наявний у матеріалах справи доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності, а усі докази в сукупності та взаємозв`язку - на предмет їх достатності, суд встановив відповідні обставини, які вказують на характер договірних правовідносин між сторонами, врегламентованих відповідними цивільно-правовими нормами, які підлягають застосуванню. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16\~ЦК України є визнання правочину недійсним. У силу ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203\~ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої третьої, частини п`ятої статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч.3 ст.215 ЦК України. В силу\~п.6\~ч.1ст.3\~ЦК однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України). Згідно з ч.3 цієї статті не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. В контексті оцінки добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин застосуванню підлягає Рішення Конституційного\~Суду України\~від 28.04.2021\~№ 2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16\~ЦК України не суперечать частині другій статті 58\~Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Представник позивача звернувся в суд з позовом, в якому просив крім іншого визнати договір купівлі-продажу квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 827560563101, загальна площа (кв.м): 51), за адресою: [ADDRESS] недійсним, посилаючись саме на його фраудаторність. Суд зауважує, що та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Цивільний кодекс\~України не містить окремого визначення фраудаторного правочину. Ідентифікація правочину як фраудаторного досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. У юридичній науці та судовій практиці під фраудаторними правочинами розуміють правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів та уникнення звернення на них стягнення за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторний правочин), на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом або послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Як вказав Верховний Суд у постанові від 23.05.2023 у справі № 936/721/21 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 489/5148/18. Судом встановлено, що 07.03.2024 між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шефелєм Д.С. за реєстровим номером 327 (том 1, а.с. 42). Сторони договору купівлі-продажу є матір`ю та сином. Тобто вчиняючи правочин щодо нерухомого майна на користь свого близького родича боржник переслідував мету уникнення звернення стягнення на майно для задоволення законних прав та інтересів свого кредитора, так як на час укладення спірного договору вже існувало рішення Московського районного суду м.Харкова від 26.01.2024 яким з відповідача [PERSON] було стягнуто грошові кошти. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14.09.2022 у справі № 369/8077/19 (провадження № 61-21207св21)). Як зазначає представник позивача, не спростовується матеріалами справи та позицією відповідача, у боржника [PERSON] у момент вчинення спірного договору не було і після укладення договору не було набуто жодного іншого майна, на яке могло б бути звернуте стягнення з метою погашення заборгованості за рішенням суду. Виходячи з викладеного, суд дійшов до висновку, що права та законні інтереси позивача були порушені внаслідок укладення договору купівлі-продажу, відтак з метою їх відновлення представник позивача звернуся в суд, кожен аргумент позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , знаходить своє підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, не спростований доводами відповідача, а тому позовна вимога про визнання договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] недійсним підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу які укладені між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Частиною першою статті 203\~ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною п`ятою статті 203\~ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 204\~ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14; від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16. Вказані правові висновки у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від\~03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19. Відповідно до частини третьої статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до\~частини другоїстатті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою та другої статті 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що на момент укладення договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі літ. «В-1», розташованої за адресою: [ADDRESS] від 15.08.2023 та нежитлової будівлі літ. «Г-1», розташованої за адресою: [ADDRESS] від 02.02.2022, строк виконання її зобов`язань ще не настав, оскільки рішення Московського районного суду м.Харкова ухвалено - 26 січня 2024 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як: - фіктивного (стаття 234 ЦК України); - такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); - такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Судом встановлено, що оспорювані договори були виконанні, відбувся перехід права, так покупці, які не є близькими родичами продавця купили нежитлові приміщення, зареєстрували право власності на спірне нерухоме майно. Суд вважає, що позивачем не надано доказів вчинення фіктивного правочину за умислом обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договорів купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] , свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. При цьому, на час укладення вказаних правочинів нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало. Як уже зазначалося, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі,\~якщо на\~виконання правочину\~було передано\~майно,\~такий правочин\~не може\~бути кваліфікований\~як фіктивний. Отже фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідки. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в\~учасників правочину\~наміру створити\~юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, провадження\~\~ № 61-46674св18). Отже, з урахуванням наведених вище обставин справи при оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (стаття 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України). Тобто одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України) за обставинами цієї справи не допускається. Отже, кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Тому, з урахуванням того, що оспорювані договори були виконанні, вони не є фіктивними. Позивач також не довів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом. З огляду на викладене, суд вважає, оспорюваними правочинами права позивача не порушені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до частин 9,10 ст.\~158\~ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд частково скасовує ужиті ухвалою від 19.02.2025 заходи забезпечення позову у вигляді встановлення заборони відчуження [PERSON] нежитлової\~будівлі літ.\~«В-1»,\~розташованої за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~(реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна:\~2565297463120)\~та встановлення заборони\~відчуження [PERSON] нежитлової будівлі літ. «Г-1», розташованої за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2565283263120).. У відповідності\~до вимог\~ч.1ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 14534, 40 грн., а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 4844,80 грн.

Outcome: partial