Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

У травні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до Житомирського районного суду Житомирської області із вказаною позовною заявою, в якому його представник просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 21.08.2024-100001839 від 21.08.2024 у розмірі 18 900,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн, а також вказує, що ТОВ «Споживчий центр» не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.1-5). В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 21.08.2024 між ТОВ «Споживчий центр» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір, відповідно умов якого позичальнику на 124 дні - до 22.12.2024 надано кредит в розмірі 7000,00 грн зі сплатою процентів, комісії та неустойки. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, від сплати якої останній ухиляється, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення боргу в примусовому порядку. На виконання вимог ухвали судді Житомирського районного суду Житомирської області від 30 травня 2025 року, позовну заяву ТОВ «Споживчий центр» було передано Богунському районному суду м. Житомира за підсудністю (а.с. 27-28, 31). Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 27.06.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а. с. 34-35). Судом було вжито всіх заходів для повідомлення [PERSON] про розгляд цієї справи шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі за зареєстрованим місцем його проживання та судових повісток про виклик до суду, проте рекомендовані відправлення не були вручені особисто відповідачу. Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом публікації оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву і доказів, на підтвердження своїх заперечень. 26.11.2025 сторони в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, у позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. З огляду на викладене, суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами та відповідно до ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: - його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; - воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; - він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». У статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особi, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дiй чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, i це роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Так, згідно з ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 21.08.2024 [PERSON] електронним підписом - одноразовим ідентифікатором підписав пропозицію ТОВ «Споживчий ценр» про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), заявку кредитного договору № 21.08.2024-1000001839 (кредитної лінії), відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 21.08.2024-100001839 (кредитної лінії), а також, додаток до кредитного договору № 21.08.2024-100001839 (кредитної лінії) - інформаційне повідомлення (а. с. 13-19). Відповідно до п. 3.1. пропозиції, кредитодавець зобов`язаний надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти, комісію. Пунктом 4.1. оферти визначено, що кредитодавець надає позичальнику кредит умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4149-43ХХ-ХХХХ-2207. Згідно з п. 4.3. оферти, днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту/сплати платежу - день надходження коштів у касу кредитодавця готівкою або зарахування на поточний рахунок кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитодавця. Заявка та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) містять умови кредитного договору № 21.08.2024-100001839, в тому чисті: дата надання кредиту 21.08.2024; сума кредиту 7000,00 грн; строк, на який надається кредит 124 дня з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 22.12.2024; фіксована незмінна процентна ставка 1,5% за один день користування кредитом; денна процентна ставка 1%; комісія, що пов`язана з наданням кредиту 630,00 грн; комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1260,00 грн; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 15 400,00 грн; неустойка 70,00 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання. Крім того, зі змісту вказаних заявки і відповіді позичальника вбачається, що сторони узгодили графік платежів, який містить: -дати платежів остання дата 1225129.2024; -суми виплат загальної вартості кредиту, до складу яких входять суми процентів, комісії та тіла кредиту (15 400,00 грн); -суми виплат процентів, загальний розмір яких 6510,00 грн; -суми виплат комісії, загальний розмір якої - 1890,00 грн (630+1260); -суми виплат (тіла) кредиту 7000,00 грн. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд доходить висновку про укладання 21.08.2024 кредитного договору № 21.08.2024-100001839 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] в електронній формі. Договір відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Доказів зворотного відповідач суду не надав, як і не спростував факт укладення договору. Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів та виникає право кредитодавця вимагати їх повернення. Судовим розглядом також встановлено, що свої зобов`язання за кредитним договором кредитодавець виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 65-3004 від 30.04.2025 (а. с. 9). Позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів в розмірі та на умовах, визначених договором, як і презумпція правомірності його не спростована. Згідно з довідкою-розрахунком ТОВ «Споживчий центр» без номеру та дати, [PERSON] має заборгованість у загальному розмірі 18 900,00 грн, що складається з основаного боргу 7000,00 грн, процентів 6510,00 грн, комісії 630,00 грн, неустойки 3500,00 грн, додаткової комісії 1260,00 грн (а. с. 10). Вказаний розрахунок суд вважає таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та вимогам чинного законодавства з огляду на таке. Відповідно до закріпленої в ст. 13 ЦПК України диспозитивності, як основної засади цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, судовий розгляд обмежується вказаними в позові вимогами та наданими доказами. Зважаючи на те, що відповідачем не здійснене погашення заборгованості по кредиту, не повернуто кредит протягом строку, обумовленого сторонами при укладенні договору - до 22.12.2024, що є істотним порушенням виконання кредитно-договірних зобов`язань, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в сумі 7000,00 грн та узгоджених сторонами процентів за кредитним договором № 21.08.2024-100001839 у розмірі 6510,00 грн. Стягнення з позичальника комісії за обслуговування кредитної заборгованості та кредиту (630+1260), а саме, за дії, які банк здійснює на власну користь (електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо), або за дії, які позичальник здійснює на користь банку, чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин, протирічить ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Інакше кажучи, банк не уповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Зазначене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 суд касаційної інстанції констатував, що «умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування» (10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (п. 31.33). Верховним Судом в постанові від 07.06.2023 у справі № 686/14530/15 зроблений висновок, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. За викладених обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення комісії. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі 3500,00 грн, то суд вважає її такою, що також не підлягає задоволенню, виходячи з таких обставин. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які чинні як на день укладення кредитного договору між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] , тобто станом на 21.08.2024, так і на час ухвалення судом рішення, в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, в тому числі, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За викладених обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення неустойки. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial