Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

18 вересня 2025 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімаріус», та просила стягнути з нього на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 66 094,23 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень. В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивачка\~послалася на\~те,\~що 22\~листопада 2022\~року її\~було прийнято\~на посаду\~оператора заправних\~станцій у\~ТОВ «Прімаріус»\~на підставі\~Наказу про\~прийом на\~роботу №21-к\~п.4\~від 21.11.2022\~р.\~та зроблено\~відповідний запис\~до трудової\~книжки.\~Перебуваючи у\~трудових відносинах\~з відповідачем,\~останній неодноразово\~здійснював порушення\~строків виплати\~заробітної плати.\~Зокрема,\~у грудні\~місяці 2024\~року відповідачем\~було здійснено\~виплату позивачці\~заробітної плати лише за жовтень 2024 року, а саме 05.12.2024 р. - за першу половину жовтня 2024 року (2 000,00 грн.) та 09.12.2024 р. за другу половину жовтня 2024 року (9 058,39 грн.) і 12.12.2024 р. за другу половину жовтня 2024 року (2 174,45 грн.). До матеріалів справи позивачкою додано роздруківку виписки по картковому рахунку ГУ з обслуговування клієнтів АТ «Ощадбанк» за період з 01 жовтня 2024 року по 27 серпня 2025 року, із якої вбачається, що заробітна плата виплачувалася не вчасно та дата останньої виплати заробітної плати є 12 грудня 2024 року. При цьому, станом на 12.12.2024 року (дата останньої виплати заробітної плати) відповідачем позивачці не виплачена заробітна плата за листопад 2024 р. - 15 173,94 грн. та за грудень 2024 р. У зв`язку з неодноразовим грубим порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного та у повному обсязі проведенні виплати заробітної плати за фактично відпрацьований позивачем час, позивачкою було прийнято рішення про звільнення. Згідно наказу директора Товариства про припинення трудового договору №29-к п.3 складеного 18.03.2025 р. позивачку було звільнено 24 березня 2025 року за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України з посади оператора заправних станцій (АЗС №32). Трудову книжку позивачу було видано в день видачі наказу про звільнення - 24.03.2025 року, але розрахунок у день звільнення з позивачкою не проведено. Ухвалою судді від 22 вересня 2025 року було відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до довідки Соборного районного суду міста Дніпра, 22 вересня 2025 року документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття провадження від 22.09.2025 по справі № 201/10972/25, а також прикріплені до нього файли доставлено до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Прімаріус» 22 вересня 2025 року. Після цього, впродовж двох місяців, відповідач жодних заяв та клопотань до суду не надсилав, своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався. Відповідно до ст.275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За таких умов, суд розглядає справу за наявними у ній доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 22 листопада 2022 року позивачку було прийнято на посаду оператора заправних станцій у ТОВ «Прімаріус» на підставі Наказу про прийом на роботу №21-к п.4 від 21.11.2022 р. та зроблено відповідний запис до трудової книжки. Перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, останній неодноразово здійснював порушення строків виплати заробітної плати. Зокрема, у грудні місяці 2024 року відповідачем було здійснено виплату позивачці лише заробітної плати за жовтень 2024 року, а саме 05.12.2024 р. - за першу половину жовтня 2024 року (2 000,00 грн.) та 09.12.2024 р. за другу половину жовтня 2024 року (9 058,39 грн.) і 12.12.2024 р. за другу половину жовтня 2024 року (2 174,45 грн.). До матеріалів справи позивачкою додано роздруківку виписки по картковому рахунку ГУ з обслуговування клієнтів АТ «Ощадбанк» за період з 01 жовтня 2024 року по 27 серпня 2025 року, із якої вбачається, що заробітна плата виплачувалася не вчасно та дата останньої виплати заробітної плати є 12 грудня 2024 року. При цьому, станом на 12.12.2024 року (дата останньої виплати заробітної плати) відповідачем позивачці не виплачена заробітна плата за листопад 2024 р. - 15 173,94 грн. та за грудень 2024 р. У зв`язку з неодноразовим грубим порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного та у повному обсязі проведенні виплати заробітної плати за фактично відпрацьований позивачем час, позивачкою було прийнято рішення про звільнення. Згідно наказу директора Товариства про припинення трудового договору №29-к п.3 складеного 18.03.2025 р. позивачку було звільнено 24 березня 2025 року за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України з посади оператора заправних станцій (АЗС №32). Трудову книжку позивачу було видано в день видачі наказу про звільнення - 24.03.2025 року, але розрахунок у день звільнення з позивачкою не проведено. Позивачка вважає, що така бездіяльність відповідача щодо не проведення розрахунків при звільненні є протиправною та такою, що порушує її трудові права. Надаючи оцінку наданим доказам та аналізуючи доводи позивачки, суд виходить з наступного. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається ст.43 Конституції України. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. В даному випадку, наданими доказами підтверджується, що у день звільнення позивачки 24.03.2025 року, відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Таким чином, у день звільнення, а саме 24 березня 2025 року, ТОВ «Прімаріус» мало провести з позивачкою розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України але жодних дій, направлених на виконання вимог діючого законодавства з боку відповідача вжито не було. Довідкою ТОВ «Прімаріус» №20 від 10.04.2025 року про доходи позивачки підтверджується, що відповідач у день її звільнення не здійснив виплату заробітної плати за наступні періоди: Листопад 2024 року 15 173,94 грн; Грудень 2024 року 18 325,02 грн; Січень 2025 року 12 965,82 грн; Лютий 2025 року 10 282,63 грн; Березень 2025 року 9 346,82 грн. Загальна сума нарахованої та не виплаченої заробітної плати становить 66094,23 грн. Зазначене підтверджується й відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, відповідно до яких відповідачем було нараховано але не виплачено позивачці наступну заробітну плату: за листопад 2024 р. - 15 173,94 грн; за грудень 2024 р. - 18 325,02 грн; за січень 2025 р. - 12 965,82 грн; за лютий 2025 р. - 10 282,63 грн; за березень 2025 р. - 9 346,82 грн. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки невиплачена при звільненні заробітна плата у розмірі 66 094,23 грн., та в цій частині позов підлягає задоволенню. Суд бере до уваги доводи позивачки про те, що внаслідок невиплати заробітної плати, вона була позбавлена засобів до існування, та погоджується із тим, що позбавлення її права на отримання коштів, які були нею зароблені, не тільки є порушенням її конституційних та законних прав у сфері трудових відносин, але й призвели до зміни її звичайного способу життя. Цим порушено нормальні життєві зв`язки позивачки, вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку засобів для існування, утримання себе та своєї сім`ї. Також суд погоджується із тим, що ситуація, у якій опинилася позивака внаслідок невиплати їй заробітної плати, завдала їй моральних страждань, які полягали у відсутності можливості розпоряджатися належними їй коштами, принижує її гідність, а також спричиняє постійні хвилювання на фоні втрати роботи та позбавлення її засобів до існування, що не могло не відобразитися на її фізичному здоров`ї. Надаючи оцінку доводам позивачки в цій частині, суд враховує, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення порушених прав, а має самостійне юридичне значення. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зав`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя (постанова Верховного Суду від 14 червня 2021 у справі № 235/3191/19). Враховуючи викладене, беручи до уваги, що в ході судового розгляду встановлено наявність порушення трудових прав позивачки, зокрема, невиплатою заборгованості по заробітній платі протягом тривалого часу, не здійснення повного розрахунку з неб при звільненні і до моменту вирішення спору по суті, що призвели до необхідності докладати позивачкою додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Доходячи до такого висновку, суд враховує, що у пункті 2 частини 2 статті 23 ЦК України зазначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд враховує характер та обсяг фізичних, душевних, психічних і моральних страждань і переживань позивачки, їх тривалість, істотність та глибину вимушених негативних змін у її звичайному житті, які настали у зв`язку із тривалою несвоєчасною виплатою заробітної плати та нездійсненням роботодавцем повного розрахунку з нею при звільненні, сукупність інших негативних наслідків у її повсякденному звичайному житті, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір відшкодування моральної шкоди позивачу в розмірі 10 000 грн., задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн. Згідно п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи викладене та

Outcome: approved