Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

у липні 2025 року [PERSON] в особі представника - адвоката Індутний-Шматько С. М., звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександрович, про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11.01.2024 року рішенням Іллічівського міськрайонного суду Одеської області у справі № 501/2316/23, провадження № 2/501/1080/23 визнано виконавчий напис № 71105 від 22.12.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Солонець Тамарою Миколаївною про стягнення з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором № CCNG-631056629 від 23.11.2018 з АТ "АЛЬФА БАНК» у загальній сумі 71044,49 грн. таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Під час примусового виконання приватним виконавцем виконавчого провадження [NUMBER] на користь відповідача стягнуто з позивача кошти у розмірі 10017,67 грн. Оскільки виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого приватним виконавцем здійснювалось стягнення, був визнаний таким, що не підлягає виконанню, стягнуті з позивача кошти підлягають поверненню з наступних підстав. Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17). В даному випадку, правовою підставою набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 10017,67 грн. став виконавчий напис нотаріуса, який в подальшому визнано таким, що не підлягає виконанню. Тому, правова підстава для отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 10017,67 грн. грн. відсутня та кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Верховний суд у своїй постанові від 28.01.2020 року у справі № 910/16664/18 (посилання з ЄДРСР https://reyestr.court.gov.ua/Review/87214786) зазначив, що за таких обставин, оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивача кошти відсутня, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову у вказаній частині. 06.03.2019 року Верховний суд у своїй постанові у справі № 910/1531/18 (посилання з ЄДРСР https://reyestr.court.gov.ua/Review/80308663) зазначив, що з урахуванням того, що зазначений виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивача відсутня, суд касаційної інстанції погоджується з правильним висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Щодо моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди позивач виходив з власного внутрішнього переконання, життєвих принципів і оцінює її в 10000 грн. Так, неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, стану постійного стресу, порушення звичних умов проживання її та членів її сім`ї, та спричиняє їй не лише моральні страждання, але і змушує звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я. У відповідності зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на його відшкодування. У відповідності зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка його заподіяло. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна юридичній або фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка заподіяла цю шкоду, за наявності вини, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 2000-5000 євро. Таким чином, визначений позивачем розмір спричиненої йому моральної шкоди відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Рішенням від 27.07.2004 року по справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодування моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту прав людини завжди порушення. Згідно ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У цивільному праві України застосовується система генерального делікту, відповідно до якої всяке заподіяння шкоди передбачається протиправним і тягне обов`язок причинителя відшкодувати цю шкоду, якщо тільки він не доведе свою правомочність на його заподіяння. Тобто, обов`язок доказування відсутності моральної шкоди у дані справі покладений на відповідача. З врахуванням наведеного просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 10017,67 грн., та стягнути з відповідача та користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн. 21 липня 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі 22 липня 2025 року. Судом в порядку ч. 2 ст. 27 ЦПК України направлявся запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо місцезнаходження юридичної особи. Відповідь на такий запит надійшла до суду 14 серпня 2025 року. Ухвалою від 20 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. 21 серпня 2025 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. В період з 25 серпня 2025 року по 09 вересня 2025 року суддя перебувала у відпустці, тому питання про відкриття провадження суддею не вирішувалось. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року справу прийнято до провадження та постановлено вищевказану справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. 22 липня 2025 року від представника ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» надійшов відзив на позовну заяву який обґрунтований наступним. Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду чітко роз`яснила, що для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги… Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. У відповідності до вищевказаних роз`яснень Великої Палати Верховного Суду наголошує, що витрати на правничу допомогу, враховуючи складність цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), враховуючи критерії реальності таких витрат, розумності їх розміру (справа є максимально простою, оскільки у мережі Інтернет наявні безкоштовні зразки позовних заяв з аналогічних спорів), то у розумінні вимог ч. 4, ч. 5 ст. 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу Позивачу за таких обставин мають становити не більше 1000 грн. З врахуванням наведеного просили зменшити витрати Позивачу на правничу допомогу до 1000 грн 24 липня 2025 року від Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича надійшли пояснення щодо позову якими доводить до відома суду, що у приватного виконавця Цинєва Віталія, РНОКПП: [NUMBER] ніколи не перебувало на виконанні виконавче провадження зазначене у позові та він не має ніякого відношення до справи, в тому числі не стягував жодних коштів з позивача на користь відповідача, тому приватного виконавця Цинєва Віталія, РНОКПП: [NUMBER] помилково зазначено у справі, як третю особу. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 12 вересня 2025 року від представника позивача надійшла заява в якій позов підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити та розглянути справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази. Про причини неявки суд не повідомив. Третя особа, в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заяв та / або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128 - 131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства. Судом встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у справі №501/2316/23 від 11 січня 2024 року, позов [PERSON] до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» (треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Київської області Солонець Тамара Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександрович) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задоволено повністю; визнано виконавчий напис № 71105 від 22.12.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Солонець Тамарою Миколаївною про стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 40340222) заборгованості за кредитним договором № CCNG-631056629 від 23.11.2018 з АТ "АЛЬФА БАНК» у загальній сумі 71044,49 грн. таким, що не підлягає виконанню (а.с. 9 - 12). Зі знімку екрану, наданого позивачем вбачається, що з картки [NUMBER] , 29.08.2023, 15:03 був здійснений переказ у розмірі 10 017,67 грн. (а.с. 14). При цьому, суд позбавлений можливості встановити кому саме належить відповідна карта (картковий рахунок), на підставі чого були списані та / або перераховані кошти, хто є їх отримувачем та інші дані необхідні для ідентифікації відповідного платежу. Судом також досліджено копія паспорта громадянина України та РНОКПП позивача (а.с. 12 - 14). Інших доказів суду надано не було. Частина 1 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим рішенням законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Відповідно до постанови Верховного суду від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20 зазначено що «Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.» Позивач, з метою підтвердження факту безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, надав суду знімок екрану, з якого вбачається здійснення переказу коштів у розмірі 10 017,67 грн. Однак суд критично оцінює зазначений доказ, оскільки з нього неможливо встановити, на користь якої саме особи був виконаний цей переказ, а відтак - підтвердити, що вказана сума була перерахована саме відповідачу на підставі виконавчого напису №71105 від 22.12.2021 вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Солонець О.М. Ненаведення у доказі чітких ідентифікаційних даних отримувача коштів позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність факту набуття відповідачем майна позивача, що є обов`язковою умовою для застосування положень статті 1212 ЦК України. Крім того, суд зважає на те, що як вбачаєтсья з письмових пояснень, наданих до матеріалів справи приватним виконавцем Цинєвим Віталієм Олександровичем, у нього ніколи не перебувало на виконанні виконавче провадження зазначене у позові. Згідно вимог ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Таким чином, аналізуючи надані докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, за наявності доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 10 017,67 гривень. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню. Щодо відшкодуванню позивачу моральної шкоди судом встановлено наступне. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди - є одним з способів захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; (п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року, Справа № 752/17832/14-ц (Провадження № 14-538цс19) було сформульовано наступний правовий висновок: Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Також, у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16.06.2022 року справі №569/20510/19 (провадження № 61-13787св20) зазначено, що аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Судом встановлено, що позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, посилається на душевні переживання, стресовий стан та порушення звичайного ритму життя, які, на його думку, спричинені неправомірними діями відповідача. Разом з тим, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Саме посилання позивача на внутрішні переживання, загальні емоційні труднощі чи суб`єктивне відчуття дискомфорту без підтвердження їх наявності та ступеня документально або іншими допустимими доказами не може бути достатньою підставою для визначення факту завдання моральної шкоди та її компенсації. Крім того, витрати часу, пов`язані з участю у судовому процесі, самі по собі не є підставою для стягнення моральної шкоди та не свідчать про протиправність дій відповідача. Враховуючи викладене, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 391,36 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № QYK3-32MS-24RE від 21 серпня 2025 року (а.с. 28). У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, стягненню із відповідача на користь позивача судові витрати не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed