Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 23 вересня 2025 року до Соборного районного суду міста Дніпра надійшли матеріали позовної [PERSON] до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. У поданому позові позивач просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилалась на те, що [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є онуком [PERSON] . Згідно із заповітом, посвідченим 10 березня 2000 року, [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] позивач 18 січня 2022 року звернувся до приватного нотаріуса КМНО Пахниць Н.В. ( на момент звернення із заявою приватний нотаріус МРНО) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] , При подачі заяви [PERSON] надав нотаріусу всі оригінали документів. На той час офіс нотаріуса перебував на території Маріупольського районну. Після повномасштабного вторгнення приватний нотаріус переїхала до м. Київ, але всі документи залишилися в м. Маріуполь. Тому оригінал заповіту від 10 березня 2000 року було втрачено. Постановою № 91/02-31 від 30 травня2025 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку із тим, що у спадкоємця, [PERSON] , відсутній оригінал зазначеного заповіту та його дублікат. Через ведення бойових дій на території м. Маріуполя Донецької області оригінал заповіту від 10 березня 2000 року було втрачено (залишився в нотаріальній конторі за старою адресою). Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 вересня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року позивача було звільнено від сплати судового збору за подання даної позовної заяви. Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено до судового розгляду. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 14 січня 2022 року серії [NUMBER] . За життя померла склала заповіт, посвідчений 10 березня 2000 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Мудрою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 5-472, згідно якого [PERSON] на випадок її смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14 лютого 1995 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, після смерті [PERSON] він 18 січня 2022 року звернувся до приватного нотаріуса КМНО Пахниць Н.В. ( на момент звернення із заявою приватний нотаріус МРНО) із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] , При подачі заяви [PERSON] надав нотаріусу всі оригінали документів. На той час офіс нотаріуса перебував на території Маріупольського районну. Після повномасштабного вторгнення приватний нотаріус переїхала до м. Київ, але всі документи залишилися в м. Маріуполь. Тому оригінал заповіту від 10 березня 2000 року було втрачено. Постановою № 91/02-31 від 30 травня 2025 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку із тим, що у спадкоємця, [PERSON] , відсутній оригінал зазначеного заповіту та його дублікат. Через ведення бойових дій на території м. Маріуполя Донецької області оригінал заповіту від 10 березня 2000 року було втрачено (залишився в нотаріальній конторі за старою адресою). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Положеннями частини 1 статті 1218 ЦК України визначено, що д о складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. ст. 1222, 1223\~ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. В силу ч. 1 ст.1268, ч. 1,5ст.1273\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ст.\~1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. Узагальнивши судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числа й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Постановою № 91/02-31 від 30 травня 2025 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку із тим, що у спадкоємця, [PERSON] , відсутній оригінал зазначеного заповіту та його дублікат. Через ведення бойових дій на території м. Маріуполя Донецької області оригінал заповіту від 10 березня 2000 року було втрачено (залишився в нотаріальній конторі за старою адресою). Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Стаття 1254 ЦК України передбачає право заповідача на скасування та зміну заповіту : заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Достовірно встановлено, що позивач має право на спадкування квартири після померлої [PERSON] , нотаріусом йому відмовлено в оформленні права на спадщину з вказаних вище підстав, а отже його право підлягає захисту в судовому порядку. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкоємець має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, ст.ст. 1296-1299 ЦК України. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом, в зв`язку з відсутністю оригіналу заповіту порушуються його права на оформлення права власності на спадщину, слід дійти до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved