Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Мукомел Л.А., до Славутської міської ради, визнання права власності на об`єкт самовільного будівництва. В обґрунтування поданого позову вказано, що рішенням № 33 від 20.08.1992 року виконавчого комітету Славутської районної ради Ради народних депутатів позивачу [PERSON] була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] , для будівництва гаража та видано дозвіл на проведення робіт по будівництву гаража відповідно до плану забудови земельної ділянки. Він одразу розпочав будівництво гаража, яке було закінчено у 1993 році. Після закінчення будівництва він користувався гаражем, але не здав його в експлуатацію, тому за ним не було зареєстровано право власності, як за забудовником, на побудований гараж. Зараз виникла необхідність узаконити побудований ним гараж, тому для вирішення даного питання він звернувся до Славутської міської ради Хмельницької області, де просив винести відповідне рішення і узаконити побудований ним гараж, але у міській раді йому відмовили у вирішенні даного питання, бо на даний час це питання не відноситься до компетенції міської ради, побудований ним гараж вважається самочинним будівництвом, оскільки позивач не ввів його в експлуатацію в передбачені строки. 28 березня 2025 року позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6810600000:04:004:0617, площею 0,0023 га для будівництва індивідуальних гаражів. Той факт, що саме позивач є забудовником та фактичним власником побудованого гаража, підтверджується документально, на спірний гараж, крім позивача, ніхто не претендує. За таких обставин позивач та його представник звернулись до суду та просили: визнати за [PERSON] право власності на гараж № [NUMBER] (проїзд № [NUMBER] , ряд [NUMBER] ), загальною площею 22,8 кв.м., в т.ч. підвалом площею 25,1 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці (кадастровий номер 6810600000:04:004:0617) в СВГ «Автомотолюбитель» по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.09.2025 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 22.10.2025. 22.10.2025 підготовче судове засідання у справі закрито та призначено судовий розгляд на 25.11.2025. 25.11.2025 в призначений час учасники справи до суду не з`явились. Представник позивача, адвокат Мукомел Л.А., подала заяву про розгляд справи за її із позивачем відсутності. Позовні вимоги підтримує. Від Славутської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Проти позову заперечень не мають. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно виписки із рішення № 33 від 20.08.1992 року виконавчого комітету Славутської районної ради Ради народних депутатів, позивачу [PERSON] була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] , для будівництва гаража та видано дозвіл на проведення робіт по будівництву гаража відповідно до плану забудови земельної ділянки (а.с. 8, 9). За даними довідки № 89 від 08.05.2025, [PERSON] є членом СВГ «Автомотолюбитель» та володіє гаражем № [NUMBER] по проїзду № [NUMBER] ряд № [NUMBER] , ліва сторона в [ADDRESS] (а.с. 11). За даними технічного паспорту, у володінні [PERSON] перебуває гараж загальною площею 22,8 кв.м., в т.ч. із підвалом площею 25,1 кв.м. (а.с. 12-16). Зазначений гараж знаходиться на земельній ділянці (кадастровий номер 6810600000:04:004:0617), яка належить позивачу [PERSON] , в СВГ «Автомотолюбитель» по вулиці Здоров`я в місті Славута, Хмельницької області (а.с. 17, 18-23). Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд враховує наступне. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно вимог ч.3 ст. 375 ЦК України - право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч.4 ст. 375 ЦК україни - правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Згідно ст. 376 ЦК суди, розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки. На підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пункт 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначає, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України) та землекористувачі (стаття 95 ЗК України). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 4 пункту 9 та в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у № 61-33701св18 зроблено висновок про те, що суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у двох випадках: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Аналізуючи викладене, суд вважає, що законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване майно у разі якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам а також, те що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства. Враховуючи, що позивач є власником земельної ділянки, на якій розташоване самочинно збудоване нерухоме майно гараж, місцезнаходження якого не порушує права інших осіб, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved