Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернулося до суду з позовом до відповідачки в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 60000,00 гривень. Позовні вимоги мотивує тим, що у провадженні Личаківського районного суду м. Львова знаходилось кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. В даній справі її визнано потерпілою. В ході досудового розслідування встановлено, що 01 липня 2019 року приблизно о 12 годині 30 хвилин між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт на грунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків. В ході конфлікту, діючи цілеспрямовано, незаконно. протиправно, з прямим умислом, з мотивів неповаги та з метою завдання шкоди здоров?ю [PERSON] . [PERSON] нанесла декілька ударів рукою в область плечей, грудей та голови [PERSON] . Внаслідок нанесення ударів [PERSON] спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців на грудях зліва, лівому плечі, ділянці правої лопатки, на правому плечі, садна у лівій завушній ділянці, на лівому плечі та в ділянці правої лопатки. Вказані тілесні ушкодження відносяться до легкого ступеня тяжкості. Таким чином, [PERSON] обвинувачуєтьсявалась у спричиненні легких тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Під час судового розгляду 06.06.2024 захисник обвинуваченої подала клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв?язку із закінченням строків давності, яке обвинувачена [PERSON] підтримала. Розглянувши дане клопотання, суд 06.06.2024 ухвалив клопотання задовільнити та звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити. Також суд ухвалив цивільний позов до [PERSON] , який був поданий в межах кримінального провадження, залишити без розгляду. Протиправність діянь [PERSON] якими позивачці було завдано матеріальних і моральних страждань, внаслідок яких вона понесла матеріальні збитки, встановлено та кваліфіковано відповідно до норм кримінального законодавства України та підтверджено ухвалою суду від 06.06.2024. Відповідачкою було подано відзив на позов, який мотивувала наступним, як вбачається з змісту її позовної заяви, вона лише називає позовну заяву «про стягнення моральної та матеріальної шкоди», але в резолютивній частині позову вона просить суд стягнути на її користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 60 000 гривень, як дослівно вказано в тексті самої позовної заяви і жодних вимог матеріального характеру вона не заявляє, оскільки жодних матеріальних збитків, як і моральних відповідачкою не було завдано. Зазначає, що за період розгляду Личаківським районним судом м. Львова даної кримінальній справі було призначено всього 25 судових засідань із яких потерпіла по даному кримінальному провадженню, позивачка [PERSON] , була в судових засіданнях всього 3 рази, а саме : 28.09.2021 року, 29.09.23 року (коли засідання по справі не було, оскільки був відсутнім суддя) та 06.06.2024 року. На неї судом накладалися декілька разів за клопотанням прокурора грошові стягнення за неявку у судові засідання, але чи були вони виконані, її невідомо. Вважає, що посилання позивачки в її позовній заяві на те, що окрім того, що вона» зазнала моральних страждань через її поїздки до суду протягом чотирьох років, поки тривав розгляд справи,» є просто продовженням морального знущання над нею, щоб збагатитися за її рахунок. В своїй позовній заяві вона посилається на те, що» після отримання тілесних ушкоджень вона була змушена звертися до лікувальних закладів, при цьому понесла певні затрати, однак станом на сьогоднішній день фіскальних чеків на підтвердження таких не зберегла». Просить суд врахувати, що і станом на 2021 рік, коли [PERSON] подала до Личаківського районного суду м. Львова позовну заяву про стягнення матеріальної та моральної шкоди по кримінальному провадженню,вона також жодних квитанцій фіскальних чеків не надала, оскільки їх в неї і не було і жодної матеріальної шкоди вона позивачці не завдавала. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.12.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. У судове засідання з`явилась відповідач [PERSON] , та її представник адвокат Мацієвська А.І., інші учасник справи у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені. Представником позивача, адвокатом Когутом І.В. подано письмове клопотання про проведення судового слухання буз участі позивача та її представника, позов підтримують, просять задоволити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2024 року звільнено обвинувачену [PERSON] , [INFO] , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України у зв?язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №12019140040001559 від 02 липня 2019 року про обвинувачення [PERSON] , [INFO] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України - закрито. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. У силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2024 року, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. З ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2024 року вбачається наступне, [PERSON] обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. І ст. 125 Кримінального кодексу України, а саме в тому, що 01 липня 2019 року приблизно о 12 год. 30 хв., перебуваючи по [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, на грунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, в ході якого, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, з прямим умислом, з мотивів неповаги та з метою завдання невизначеної шкоди здоров?ю [PERSON] нанесла декілька ударів рукою в область плечей, грудей та голови [PERSON] . Внаслідок нанесених ударів [PERSON] спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців на грудях зліва, на лівому плечі, в ділянці правої лопатки, на правому плечі, садна у лівій завушній ділянці, на лівому плечі, в ділянці правої лопатки, на правому плечі. Вказані тілесні ушкодження відносяться до легкого ступеня тяжкості. Згідно із абз. 2 п. І Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23 грудня 2005 року, закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Звільнення від кримінальної відповідальності у зв?язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відновідальності згідно зі статтею 49 КК України не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими (Постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 398/571/15-ц). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, про що було роз`яснено в п.3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. До аналогічної позиції дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 лютого 2021 р. по справі № 761/24143/19, де було вказано наступне: «Відповідно до пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди». Як встановлено в ході розгляду даної справи, зазначене також встановлено ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2024 року, що відповідач 01 липня 2019 року приблизно о 12 год. 30 хв., перебуваючи по [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, на грунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, в ході якого, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, з прямим умислом, з мотивів неповаги та з метою завдання невизначеної шкоди здоров?ю [PERSON] нанесла декілька ударів рукою в область плечей, грудей та голови [PERSON] . Внаслідок нанесених ударів [PERSON] спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців на грудях зліва, на лівому плечі, в ділянці правої лопатки, на правому плечі, садна у лівій завушній ділянці, на лівому плечі, в ділянці правої лопатки, на правому плечі. Вказані тілесні ушкодження відносяться до легкого ступеня тяжкості. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2024 року звільнено обвинувачену [PERSON] , [INFO] , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України у зв?язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №12019140040001559 від 02 липня 2019 року про обвинувачення [PERSON] , [INFO] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України - закрито. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди, суд враховує, що позивач [PERSON] , внаслідок кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України зазнала моральних страждань, ушкодження здоров`я та фізичний біль що спричинило її значних душевних страждань, порушили її звичайний життєвий уклад та спосіб життя, враховуючи характер тілесних ушкоджень, а саме синці на грудях зліва, на лівому плечі, в ділянці правої лопатки, на правому плечі, садна у лівій завушній ділянці, на лівому плечі, в ділянці правої лопатки, на правому плечі, а також\~емоційний стрес,\~душевні страждання,\~негативні емоції, з урахуванням вищевикладеного, тяжкості тілесних ушкоджень, тривалості страждань, суд оцінює спричинену [PERSON] моральну шкоду у сумі 20 000 гривень, вважаючи таку грошову компенсацію моральної шкоди розумною та достатньою для відновлення життєдіяльності та справедливості. Щодо заяв відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 4, 7 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно з ч.2. ст.265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 20.09.2019 року (справа № 652/219/17, провадження № 51- 9366 км18 ) та від 02.09.2020 року ( справа № 452/435/17,провадження № 61-43139св18 ). Під час досудового розслідування по кримінальному провадженню за №12019140040001559 від 02 липня 2019 року [PERSON] було пред`явлено підозру 27.07.2019 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв до 30 червня 2023 року. Законом України від 30.03.2020 № 540-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб?єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Окрім цього, указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05.30 год. 24 лютого 2022 року. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Виходячи із взаємозв?язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв?язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України. Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238в22) та від 26.09.2022 у справі № 372/3235/20 (провадження № 61-6797св22). Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру. Якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою, а вимога про відшкодування моральної шкоди в інший (немайновий) спосіб є немайновою вимогою. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №761/11472/15-ц. Розміри ставок судового збору визначені у частині другій статті четвертої Закону України «Про судовий збір». Частиною першою статті четвертої Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 01 січня 2024 року встановлено у розмірі 3028 грн. Згідно з п.п. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 60 000, 00 грн. Із урахуванням наведеного, з урахуванням пропорційного задоволення частини вимог з відповідача підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 403,73 грн.

Outcome: approved