Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 04.11.2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію, а саме: - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення серія та номер договору 3211, виданий 12.10.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, горища, загальною площею 164,6 м?, що розташоване по вул. Маразліївська, 2, приміщення 502 (номер запису про право власності 44447935), реєстраційним номер об`єкта нерухомості 626565251101; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 609171173 від 12.10.2021 року із внесенням до Державного реєстру прав власності запису про скасування державної реєстрації на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення серія та номер договору 3211, виданий 12.10.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, горища, загальною площею 164,6 м?, що розташоване по вул. Маразліївська, 2, приміщення 502 (номер запису про право власності 44447935), реєстраційним номер об`єкта нерухомості 626565251101; -стягнути судові витрати, судовий збір у розмірі 3028,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/15260/15-ц від 01.08.2019 року позовну заяву [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, [PERSON] та [PERSON] , треті особи - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент комунальної власності Одеської міської ради та Одеська міська рада про визнання недійсним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення горища № 502 від 19 січня 2012 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу горища, загальною площею 164,6 м?, що розташоване по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 06.05.2015 року та скасовано державну реєстрацію. Витребувано з чужого незаконного володіння нежитлове приміщення горища. Постановою Одеського апеляційного суду від 14.12.2020 року по справі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2019 року в частині витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано, та відмовлено в цій частині позовних вимог, в іншій частині рішення залишено без змін. Позивачка, відповідно до договору від 10.12.2012 року є власником 185/10000 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] належить 191/1000 частка цієї ж квартири на підставі договору дарування від 31.01.2015 року. 12.10.2021 року відповідач по справі набув право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною (номер запису про право власності 44447935), реєстраційним номер об`єкта нерухомості 626565251101. [PERSON] вважає, що оформлення вказаного договору є незаконним, оскільки попередні правовстановлюючі документи скасовано та визнано недійсними. Також звертає увагу суду, що договір купівлі-продажу укладався не зважаючи на арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2015 року. Справа була\~розподілена на\~суддю Приморського\~районного суду\~м. Одеси\~Чернявську Л.М. згідно протоколу\~автоматизованого розподілу\~судової справи\~між суддями\~від 04.11.2024 року. Ухвалою суду від 07.11.2024 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні. До суду 06.12.2024 року від представника [PERSON] адвоката Фомічової А.О. надійшов відзив на позов, згідно якого просила у задоволені позову відмовити. Разом з відзивом було подану заяву про\~закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. (а.с. 98-121 т. 1) Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 06.05.2025 року про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки діловода суду [PERSON] , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження в.о.керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. № 513/25 від 14.05.2025 року, 15.05.2025 року було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та отримана суддею 16.05.2025 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2024 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію залишено без руху. 09.06.2025 року представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю. до суду надав заяву про усунення недоліків та платіжну інструкцію щодо сплати судового збору у розмірі 15\~140,00 грн. Зазначену заяву суддя отримала 10.06.2025 року. Ухвалою суду від 11.06.2025 року справу було призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.07.2025 року. До суду 25.06.2025 року від представника [PERSON] адвоката Фомічової А.О. надійшов відзив на позов, згідно якого просила у задоволені позову відмовити. Разом з відзивом було подану заяву про\~закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. (а.с. 196-237 т. 1; а.с. 1-41 т. 2) В обґрунтування\~відзиву зазначено,\~що [PERSON] придбав,\~у встановленому\~законом порядку,\~нежитлове приміщення,\~розташоване за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що є\~предметом цієї\~цивільної справи,\~за ринковою\~вартістю в\~розмірі 439177,00\~(чотириста\~тридцять дев`ять\~тисяч сто\~сімдесят сім)\~грн.\~згідно з\~відповідним Звітом\~про оцінку\~від 13.09.2021\~р.,\~який зареєстровано\~суб`єктом оцінювання\~до Єдиної\~бази даних\~звітів про\~оцінку,\~дотримуючись установленого\~законом порядку,\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~нежитлового приміщення,\~серія та\~номер договору:\~3211,\~від 12.10.2021\~р.,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Одеського\~міського нотаріального\~округу Фроловою\~Русланою Валеріївною\~(номер\~запису про\~право власності\~44447935),\~реєстраційним номер\~об`єкта нерухомості\~626565251101.\~Під час\~посвідчення договору\~купівлі-продажу\~нежитлового приміщення,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~приватний нотаріус\~ОМНО [PERSON] ,\~яка посвідчувала\~договір купівлі-продажу,\~перевірила документи,\~право власності\~на майно,\~перевірила наявні\~в реєстрі\~прав на\~нерухоме майно\~відомості щодо\~майна,\~пересвідчилась у\~відсутності в\~реєстрі будь-яких\~обтяжень,\~заборон,\~перешкод,\~обмежень для\~здійснення зазначеного\~правочину з\~купівлі-продажу\~нежитлового приміщення,\~яке є\~предметом спору,\~дії,\~виконала інші\~дії,\~що вимагаються\~Цивільним Кодексом\~України,\~Законом України\~«Про нотаріат»,\~Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~Порядком вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого Наказом\~Міністерства юстиції\~України від\~22.02.2012\~№ 296/5,\~та посвідчила\~даний договір\~згідно норм\~чинного законодавства.\~За результатами\~укладення цього\~правочину було\~внесено відповідний\~запис до\~ЄДР прав\~на нерухоме\~майно.\~На час\~посвідчення оскаржуваного\~договору купівлі-продажу\~в Єдиному\~державному реєстрі\~був відсутній\~арешт та\~будь-які\~інші обтяження\~на предмет\~договору.\~Таким чином,\~під час\~посвідчення договору\~купівлі-продажу\~нежитлового приміщення,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~приватний нотаріус\~ОМНО Фролова\~Р.В.\~виконала усі\~дії,\~передбачені законодавством\~та посвідчила\~договір згідно\~норм чинного\~законодавства. Допоміжне приміщення\~багатоквартирного будинку\~і нежитлове\~приміщення є\~різними приміщеннями,\~критерії їх\~розмежування є\~досить чіткими,\~а тому\~відсутні підстави\~стверджувати,\~що у\~різних випадках\~одне і\~те ж\~приміщення може\~одночасно відноситися\~до допоміжного\~та бути\~нежитловим.\~Натомість,\~за змістом\~оспорюваного позивачкою\~договору є\~набуття відповідачем\~ [PERSON] \~права власності\~на спірне\~приміщення,\~яке за\~своїм статусом\~є нежитловим\~приміщенням,\~що підтверджується\~договором купівлі-продажу\~від 12.10.2021\~року та\~Довідкою про\~внесення інформації\~зі звіту\~про оцінку\~до єдиної\~бази даних\~про оцінку\~від 13.09.2021\~року. З матеріалів\~справи вбачається,\~що спірне\~майно ніколи\~не було\~зареєстроване за\~позивачем. Оскільки [PERSON] ніколи не була власником спірного майна, - нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то ініціювання нею даного цивільного спору спрямоване не для захисту її цивільних прав та інтересів. До суду\~14.07.2025\~року від представника [PERSON] адвоката Фомічової А.О. надійшла заява про застосування строків позовної давності. (а.с. 42 т. 2) У підготовче\~засідання 14.07.2025\~року з`явилися представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О., представник Департаменту комунальної власності ОМР Кузнецова Т.А. Представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О. просила закрити провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки вже є судове рішення з цього приводу. Представник Департаменту комунальної власності ОМР Кузнецова Т.А. підтримала дану заяву. [PERSON] та її представник адвокат Тищенко С.Ю., Одеська міська рада, Приморська районна адміністрація ОМР були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Інші треті сторони про причини неявки суд не повідомили. Ухвалою суду від 16.07.2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] адвоката Фомічової А.О. про закриття провадження у справі. Підготовче засідання відкладено на 25.08.2025 року. У підготовче засідання 25.08.2025 року з`явилися представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю., представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О., представник Приморської районної адміністрації ОМР - Гаврилюк А.А., представник Департаменту комунальної власності ОМР Щербатий Р.Р. Даниленко Є.Г., Одеська міська рада, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна про розгляд справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю. зауважив, що необхідно витребувати оригінал чи належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 12.10.2021 року. Представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О. зазначила, що має при собі оригінал даного договору та надала його суду для огляду. Також зауважила, що у відзиві є його засвідчена копія. Суд оглянув оригінал договору купівлі-продажу від 12.10.2021 року. Представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О. просила прийняти заяву про застосування строків позовної давності від 14.07.2025 року. Протокольною ухвалою суд прийняв заяву про застосування строків позовної давності. Представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю. позов підтримав. Представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О. та представник Приморської районної адміністрації ОМР - Гаврилюк А.А. позов не визнали. Представник Департаменту комунальної власності ОМР Щербатий Р.Р. заперечував. Ухвалою суду від 25.08.2025 року по справі закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 15.10.2025 року. У судове засідання 15.10.2025 року з`явилися представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю., представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О., представник Департаменту комунальної власності ОМР Коюда М.А. Інші учасники про причини неявки суд не повідомили. Представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю. просив позов задовольнити у повному обсязі з наведених у позові підстав. Представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О. зауважив, що незрозуміло яким чином зачіпаються чи порушуються права ОМР та ПРА ОМР, відсутні вимоги до них. Просив у позові відмовити з наведених у відзиві підстав. Представник Департаменту комунальної власності ОМР Коюда М.А. зауважив, що у них відсутні майнові вимоги до цього об`єкту та відсутні правовідносини зі сторонами. Оголошено перерву до 26.11.2025 року. У судове засідання 26.11.2025 року з`явилися представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю. та представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О. Інші учасники про причини неявки суд не повідомили. Представник [PERSON] адвокат Тищенко С.Ю. просив позов задовольнити у повному обсязі з наведених у позові підстав. Представник [PERSON] адвокат Фомічова А.О. позов не визнав, просив у позові відмовити з наведених у відзиві підстав. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до наступного висновку. Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Близькі за змістом висновки сформульовані у ВП ВС від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83, 84). Позивачка, відповідно до договору від 10.12.2012 року є власником 185/10000 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] належить 191/1000 частка цієї ж квартири на підставі договору дарування від 31.01.2015 року. Зареєстроване місце проживання [PERSON] знаходиться за тією ж адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відмітка в паспорті позивача. 12 жовтня 2021 року [PERSON] , який представляє інтереси [PERSON] , продав [PERSON] нежитлове приміщення горища, загальною площею 164,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3211 (т. 2 а.с. 5-6). Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10.12.2021 підтверджується реєстрація права власності на предмет спору горище [ADDRESS] за [PERSON] (т. 1 а.с. 39-40). Підставою недійсності вказаного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища, загальною площею 164,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] позивач зазначає, що попередній власник не мав прав на його відчуження, оскільки рішенням суду від 01.08.2019 року було визнано недійсним вказаний договір купівлі-продажу від 06.05.2015 року, також на час його укладання був чинний арешт на нього, накладений в рамках розгляду цивільної справи № 522/15260/15-ц від 27.07.2015 року дію якої було відновлено ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.11.2016. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/15260/15-ц від 01.08.2019 року задоволено частково позов [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приморська державна адміністрація Одеської міської ради, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Одеська міська рада, яким постановлено: визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення горища № 502 від 19 січня 2012 року;\~визнати недійсним\~договір купівлі-продажу\~нежитлового приміщення\~горища №\~502\~укладеного між\~ [PERSON] та [PERSON] від\~06.05.2015\~року та скасувати державну реєстрацію; витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] нежитлове приміщення горища [ADDRESS] (т. 1 а.с. 27-29). Постановою Одеського апеляційного суду від 14.12.2020 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2019 в частині витребування майна, а саме від [PERSON] нежитлове приміщення горища [ADDRESS] , прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині витребування майна. В іншій частині рішення залишено без змін. (а.с. 16-23 т. 1) 12\~жовтня 2021\~року [PERSON] , який представляє інтереси [PERSON] , продав [PERSON] нежитлове приміщення горища, загальною площею 164,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3211. Сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища, загальною площею 164,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON] та [PERSON] . Предметом даного договору є нежитлове приміщення горища, загальною площею 164,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Також судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2015 року у справі № 522/15260/15-ц було забезпечено позов, шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення горище [ADDRESS] . Відомості про вищевказаний арешт на горище внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень 04.08.2015 року (т. 1 а.с. 11-12). Вищевказане забезпечення позову, а саме арешт на горище [ADDRESS] було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.08.2016 року у справі № 522/15260/15-ц (т. 1 а.с. 13-15), втім ухвалою Апеляційного\~суду Одеської\~області від\~10.11.2016\~року була\~скасована ухвала\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси від\~03.08.2016\~року,\~відмовлено у\~задоволенні заяви\~про скасування\~заходів забезпечення\~позову (т. 1 а.с. 24-26). Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2019 року, з урахуванням змін внесених постановою Одеського апеляційного суду від 14.12.2020, було визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію свідоцтва про право власності, за яким власником нежитлового приміщення горища [ADDRESS] є [PERSON] та визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 502 укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 06.05.2015 року та скасовано державну реєстрацію. Зазначене рішення суду набуло законної сили 14.12.2020 року. Законом України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV "Про доступ до судових рішень"\~(далі -\~Закон № 3262-IV) регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та введення Єдиного державного реєстру судових рішень (стаття 1 цього Закону). Згідно з частиною\~першою\~статті\~6 Закону № 3262-IV\~кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина\~третя\~статті\~6 Закону № 3262-IV). Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. Суд вважає, що позивачка належним чином підтвердила одну з підстав позову, що на час укладання спірного правочину 12\~жовтня 2021\~року була чинним заборона на відчуження спірного об`єкту у вигляді арешту , про який [PERSON] достеменно знав. Відчуження об`єкта нерухомості під час дії арешту та наявності заборони на його відчуження - є протиправним, тобто таким, що порушує публічний порядок, незалежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі. Забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, не може бути підставою для висновку про їх відсутність. Такий висновок зробив ВСУ в постанові № 554/410/15ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року в справі № 454/3657/18 (провадження № 61-569св21) зроблено висновок, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.\~Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі,\~ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наразі предметом спору є договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та відповідачем [PERSON] та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). До загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою достовірності відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно, тому якщо правова підстава для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав (правочин) визнана недійсною, то такий правочин не породжує у його сторін прав, а правовстановлюючий документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, якого вже немає; Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20). Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України(в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Відповідно до рішень Конституційного суду № 4рп/2004 від 02 березня 2004 року, № 14рп/2011 від 09 листопада 2011 року - допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у власність громадян одночасно з приватизацією нами квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Відповідач не визнає що спірне приміщення є горищем, тобто є допоміжним, а наполягає на тому, що таке приміщення є нежилим приміщення, не доказано, що порушено її право за звернення якого вона звертається до суду, оскільки, не доказано, що горище є допоміжним приміщенням, співвласником якого виступає позивач. З огляду на предмет спору висновок про ефективний спосіб захисту порушеного права у цій справі можливо зробити лише встановивши, чи є спірне приміщення у багатоквартирному будинку допоміжним чи нежитловим. Визначальним у спорах за позовами співвласників багатоквартирного будинку або ОСББ, що представляє інтереси всіх співвласників, щодо захисту прав на спільне майно багатоквартирного будинку є визначення правового режиму такого майна, тобто чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, а також чи порушені права та інтереси співвласників, зокрема, якщо таке приміщення або його частину передано у приватну власність, то чи здійснена така передача за згодою співвласників; а тому розпорядження таким приміщенням є неможливим без згоди усіх власників квартир будинку. Суд не погоджується з даними запереченнями відповідача що спірне приміщення не є допоміжним, оскільки зазначене спростовується рішенням Приморського районного суду № 522/15260/15-ц від 01.08.2019 року , яке Постановою Одеського апеляційного суду від 14.12.2020 року залишено без змін в цій частині, яким чітко встановлено, що позивачка посилається на те, що власник, який вказано в свідоцтві, ніколи не проживав за вказаною адресою і не мав за вказаною адресою квартири, є власником нежитлового приміщення горища, що грубо порушує права позивача та інших мешканців багатоквартирного будинку. Влаштування на зазначеному горищі приміщення для використання його як нежитлового є порушенням законодавства та прав позивача, як співвласника підсобних приміщень у будинку. Крім того цим рішенням є доведеним факт незаконного отримання допоміжного нежитлового приміщення горища № [NUMBER] , загальною площею 164, 6 кв. м. в будинку [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення горища № 502 від 19.01.2012 року та в подальшому незаконності договору купівлі-продажу від 06.05.2015 року за відсутністю підтверджуючих доказів та згоди інших співвласників. Постановою апеляційного суду від 14.12.2020 чітко зазначено, що відмовляє у позовній вимозі про витребування спірного приміщення саме з підстав, що нежитлове приміщення горища є допоміжним приміщенням, де позивач є власником 185/1000 часток квартири, в будинку де знаходиться спірне допоміжне приміщення, однак не заявив позовні вимоги про витребування на будь-чию користь нежитлового приміщення, тому колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме нежитлового приміщення горища [ADDRESS] не підлягають задоволенню, як заявлені передчасно, без зазначення на будь-чию користь підлягає витребування. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками\~допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. При розгляді іншої справи (№ 522/25303/21) за позовом того ж позивача апеляційний суд у своїй постанові від 22.01.2024 року також зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову у зв`язку з неналежним складом відповідачів, оскільки позивач пред`явив позов лише до\~однієї сторони\~договору купівлі-продажу [PERSON] . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Суд вважає, що позивач обґрунтовано довела порушення своїх прав, як співвласниками допоміжних приміщень укладанням спірного договору купівлі-продажу. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем\~неналежного способу\~захисту його\~порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). У ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. У рішенні Конституційного Суду України від 09.11.2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України, дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав, а саме захист її прав шляхом визнання недійсними договору купівлі-продажу спірного майна, не суперечить положенням статті 16 ЦК України. Зокрема, частиною другою указаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Крім того, судом враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнати недійсним договір може і не учасник такого договору, втім реституція, а, тобто, наслідок визнання договору недійсним, застосовується лише до сторін договору. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі). Тлумачення ст.ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Верховний Суд раніше робив висновки щодо захисту прав власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 711/10912/17 (провадження № 61-45272св18) вказано, що під час судового розгляду відповідачами не було спростовано належними та допустимими доказами, що спірне підсобне приміщення не належить співвласникам будинку та має інший правовий статус ніж визначений законом для таких приміщень. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачі розпорядилися майном, а саме: підвальним підсобним приміщенням, яке належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам спірного житлового будинку. Укладанням оспорюваної додаткової угоди до інвестиційного договору з наступною державною реєстрацією права власності на підвальне підсобне приміщення цього житлового будинку відповідачі позбавили співвласників будинку права спільної сумісної власності на це приміщення. З такими висновками погодився й Верховний Суд». У постанові від 06 квітня 2022 року справа № 461/5209/19 (провадження № 61-20295св21) Верховний Суд висновував, що, установивши, що спірні приміщення належать до допоміжних приміщень у багатоквартирному будинку, суди зробили помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позову. Тому було задоволено вимоги про визнання недійсним договору дарування та скасування запису про державну реєстрацію права власності. У постанові Верховного Суду від 25 липня 2024 року справа № 756/10964/19 (провадження № 61-7434св24) як належні способи захисту прав співвласників допоміжних приміщень було визнано визнання недійсним договір та скасування рішення державного реєстратора. Такий підхід підлягає застосуванню у цій справі і свідчить про те, що вказані підстави позову є обґрунтованими, оскільки встановлено порушення прав позивачки як співвласника будинку та допоміжного в ньому приміщення-горища, тобто відбулось розпорядження цим об`єктом без згоди позивачки, та на час вчинення договору купівлі-продажу 12.10.2021 року [PERSON] не був його власником. Проте спірне нежитлове приміщення належить на праві спільної сумісної власності не тільки позивачу, але й усім співвласникам квартир у багатоквартирному житловому будинку. Тому один співвласник не може звертатись з віндикаційним позовом про витребування допоміжного приміщення, оскільки це порушить права інших співвласників. Тобто, захист прав у спосіб, передбачений статтею\~387 ЦК України, може бути реалізований у випадку пред`явлення вимоги про повернення спірного нерухомого майна всім без виключення співвласникам багатоквартирного житлового будинку, а не лише позивачу. Статтею\~14 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку"\~визначено, що здійснення співвласниками своїх прав не може порушувати права інших власників. Оскільки право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення не підлягає окремій державній реєстрації, тому витребування спірного майна не призведе до обов`язку реєстрації за ним права власності на це майно. Отже,\~заявлені вимоги\~про визнання\~договору відчуження\~спірного майна\~недійсними,\~скасування рішення\~про державну\~реєстрацію прав\~є ефективним\~способом захисту\~порушеного права.\~Такий спосіб\~захисту не\~суперечить закону\~та відповідає\~йому.\~Крім того,\~позивач вже\~ заявляла\~вимогу про\~витребування майна.\~(до\~такого висновку\~прийшов КЦС ВС у постанові від 07.08.2024 року № 200/6203/19 (61-11423св23). Оскільки порушення права позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем [PERSON] , заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України та встановленим ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV, в частині оскарження державної реєстрації, («скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав»). Щодо застосування строків позовної давності Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом із тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати\~певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання,\~що передбачено статтями\~263\~та\~264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так,\~постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~(далі - Закон № 540-IX)\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей\~Закон\~набрав чинності 02 квітня 2020 року. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже,\~під час\~дії карантину\~позовна давність\~була продовжена\~з 02\~квітня 2020\~року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим,\~Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~було введено воєнний стан в Україні із 05\~години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України\~від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~(далі - Закон № 2120-ІХ)\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України\~доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями\~257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк його дії.\~Закон № 2102-IX\~набрав чинності 17 березня 2022 року. Закон України від 14\~ травня 2025\~ року №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» скасовує норму про загальне зупинення строків позовної давності на період воєнного стану. Закон набрав чинності\~04.09.2025\~року, тобто саме з\~цієї дати строки позовної давності відновили свій перебіг. Спірний договір укладено 12.10.2021 року, позов подано до суду 04.11.2024 року. Підсумовуючи, суд зазначає, що позовна давність станом на 04.11.2024 року (час подачі позову) \~не сплила, оскільки цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 року - на строк дії воєнного стану). Верховний Суд зауважує, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. У пункті 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від\~10 червня 2021 року у справі\~№ 11-104сап21 зазначено, що\~ключовими принципами статті\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. У пункті 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. Право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинне містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", пункти 29, 30). Вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово у рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою для висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи. Згідно ч. 4 ст.\~265 ЦПК України\~у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Суд вважає, що суд надав оцінку всім доводам та доказам, наданими сторонами по справі та навів оцінку кожного аргументу, і мотиви застосування норм права. На підставі викладеного суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 3 028 грн.

Outcome: approved