Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

17.10.2025 року ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» в системі «Електронний суд» звернулося до Окнянського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором №58284 від 27.02.2019 року у загальному розмірі 24959,50 грн. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що між ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" (23.06.2025 року назву змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ») та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики №58284 від 27.02.2019 року в електронній формі. ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС"" (ТМ "ФОНДІ") є компанією, що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") надавало ТОВ ФК «Гелексі» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 5000 грн. В результаті платіжної операції ініційованої Позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів у розмірі позики перерахована на картковий рахунок вказаний Позичальником при укладанні Договору позики. На підставі договору Позичальнику надано грошові кошти як позика у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%. Відповідач не виконав свої грошові зобов`язання належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 24959,50 грн., що складається з заборгованості за позикою (тіло кредиту) 5000, 00 грн. та заборгованості по відсоткам та комісії за користування позикою в розмірі 19959,50 грн. Однак, відповідач у порушення умов договору та ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, не надав своєчасно ані первісному кредитору, ані позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. 22.10.2025 року надійшла відповідь щодо місця проживання (перебування) відповідача. Ухвалою від 22.10.2025 року відкрито провадження по даній справі. 07.11.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач частково визнав позовні вимоги, а саме: заборгованість за позикою (тіло кредиту) 5000 грн, заборгованість по відсоткам за весь період їх нарахування, в розмірі 74,50 грн, а також відповідач погодився на відшкодування позивачу витрат на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. та судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам. Так, відповідач вважає, що стягнення комісії за користування позикою та процентів, які нараховані позивачем є незаконним, так як, така вимога не ґрунтується на нормах чинного законодавства України і суперечить усталеній судовій практиці, посилаючись на ст.ст. 509, 627, 1046, 1048 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, постанову Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №127/21532/18 та постанову Верховного Суду від 01.09.2021 у справі №607/8089/18. Саме тому відповідач вважає, що комісія за користування позикою не передбачена нормами ЦК України, не підтверджується жодними фактичними витратами позикодавця та суперечить судовій практиці Верховного Суду. Отже, вимоги про її стягнення є безпідставними, незаконними і такими, що порушують права споживача, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач вважав, що враховуючи особливості предмета спору, ціну позову та розгляд справи в порядку спрощеному провадження, ступенем складності справи, а також враховуючи, що в даних справах наявна узгоджена та усталена судова практика, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, з огляду на критерії їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності, за надану представником позивача (адвокатом) позивачу правову допомогу з нього як відповідача, слід стягнути максимум 2500 грн. 11.11.2025 року від представника позивача в системі «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, згідно з якою сторона позивача просила суд позовні вимоги задовільнити в повному обсязі. Сторони повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися про причини неявки суд не повідомили. Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про проведення підготовчого судового засідання без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Судом встановлені наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2019 року ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] уклали Кредитний договір № 58284 у формі електронного документа з використанням електронного підпису відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до положень укладеного Договору позики Позикодавець надає Позичальнику позику (надалі за текстом іменується «позика» в усіх відмінках), а Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Слід зазначити, що Позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів Позичальникам, Позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС". ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") с компанією, що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") надавало ТОВ ФК Гелексі послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 5000 грн. В результаті платіжної операції ініційованої Позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів в розмірі позики була перерахована на картковий рахунок вказаний Позичальником при укладанні Договору позики. На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. (п. 1.1.1. Договору). Відповідно до п.1.1.2 Договору плата за користування позикою у вигляді: процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка» в усіх відмінках) складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; комісії (надалі за текстом іменується «комісійна винагорода» в усіх відмінках) складає 1,3% (одна ціла три десятих відсотка) в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору. За умовами п.1.1.5 вказаного договору позики сторони передбачили, що строк повернення позики (термін платежу) 28 березня 2019 року. У Графіку платежів, який є додатком до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року, сторони передбачили, що у строк закінчення терміну повернення позики 28 березня 2019 року [PERSON] мав повернути 5000 грн. позики, сплатити 14,50 грн. процентів за користування позикою та 1885 грн. комісійної винагороди за користування позикою, а всього 6899,50 грн. Крім того, сторони передбачили право позичальника продовжити строк договору, але не більше 3-х разів поспіль. При продовженні строку договору позичальник зобов`язаний сплатити проценти, комісійну винагороду та штрафи (у разі їх наявності) за користування позикою у день продовження строку договору (п.3.2.3, п.3.4.2 договору). Факт укладення договору позики та отримання за цим договором позики у розмірі 5000 грн. відповідач визнає, що підтверджується відзивом. 28 березня 2019 року сторони уклали Додаткову угоду №1 до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року, у якій визначили, що сума позики становить 5000 грн., строк повернення позики (термін платежу) 29 березня 2019 року, а також, що позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 29 березня 2019 року (п.1 Додаткової угоди). Також цією Додатковою угодою скасовано Графік платежів до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені у п.1 цієї Додаткової угоди. У новому Графіку платежів до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року, сторони передбачили, що у строк 29 березня 2019 року [PERSON] має повернути 5000 грн. позики, сплатити 0,50 грн. процентів за користування позикою та 65,0 грн. комісійної винагороди за користування позикою, а всього 5065,50 грн. 30 березня 2019 року сторони уклали Додаткову угоду №2 до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року, у якій визначили, що сума позики становить 5000 грн., строк повернення позики (термін платежу) 28 квітня 2019 року, а також, що позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 28 квітня 2019 року (п.1 Додаткової угоди). Також цією Додатковою угодою скасовано Графік платежів до договору позики№58284 від 27 лютого 2019 року та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені у п.1 цієї Додаткової угоди. У новому Графіку платежів до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року, сторони передбачили, що у строк 28 квітня 2019 року [PERSON] має повернути 5000 грн. позики, сплатити 14,50 грн. процентів за користування позикою та 1885 грн. комісійної винагороди за користування позикою, а всього 6899,5 грн. Позивач посилається, що оскільки відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк, в результаті чого виникла заборгованість з 27.02.2019 року по 31.07.2025 року яка становить 24959,5 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 19959,5 грн. - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Статтею 11 ЦК України\~встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом\~статті 207 ЦК України\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша\~статті 626 ЦК України). В силу частини першої\~статті 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено частиною першою\~статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Із положень частини третьої\~статті 11\~Закону України від 03 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію»\~(тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі -\~Закон №675-VIII) слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.\~\~Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини четвертої\~статті 11 Закону №675-VIII\~пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. За змістом частини шостої\~статті 11 Закону №675-VIII\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:\~\~електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII). В силу пункту 6 частини першої\~статті 3 Закону №675-VIII\~електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. \~На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За положеннями частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У частині першій\~статті 526 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~статті\~\~610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша\~статті 612 ЦК України). За змістом статей\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, яка визнається укладеною з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Такий договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами. Сторони вправі укласти договір позики у електронній формі шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Цей договір скріплюється електронним підписом сторін і прирівнюється до письмового договору. Предметом виконання грошового зобов`язання за договором позики є певна грошова сума, що має бути сплачена позичальником позикодавцю. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Надані позивачем та досліджені судом письмові докази свідчать про те, що 27 лютого 2019 року [PERSON] уклав із ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» в електронній формі договір позики, за умовами якого вказана фінансова компанія перерахувала на картковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 5000 грн., а відповідач зобов`язався повернути позику, сплати проценти за користування позикою та комісійну винагороду за користування позикою у порядку, визначеному договором. На підставі Додаткової угоди №2 від 30 березня 2019 року до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року, сторони передбачили, що розмір позики становить 5000 грн. Після закінчення строку кредитування [PERSON] не повернув позику, тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу, які доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на\~законі\~та договорі позики, заслуговують на увагу і з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за позикою в сумі 5000 грн. Що стосується розміру процентів за користування грошовими коштами та комісійної винагороди за користування позикою, суд вважає наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви та із наданого суду розрахунку, заборгованість по процентах та комісії за користування позикою на дату подання позову становить 19959 грн. 50 грн. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. У постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно якої надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів та комісійної винагороди за користування позикою, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування. Як вбачається з умов п.1.1.5 та п.4.1 договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року сторони чітко визначили, що строком повернення позики (термін платежу) є 28 березня 2019 року. У подальшому на підставі Додаткової угоди №1 від 28 березня 2019 року до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року сторони передбачили строк повернення позики (термін платежу) 29 березня 2019 року, а на підставі Додаткової угоди №2 від 30 березня 2019 року до цього договору позики сторони визначили, що строк повернення позики (термін платежу) 28 квітня 2019 року. Також Додатковою угодою №2 від 30 березня 2019 року скасовано Графік платежів до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені у п.1 цієї Додаткової угоди. У новому Графіку платежів до договору позики №58284 від 27 лютого 2019 року, сторони передбачили, що у строк 28 квітня 2019 року [PERSON] має повернути 5000 грн. позики, сплатити 14,50 грн. процентів за користування позикою та 1885 грн. комісійної винагороди за користування позикою, а всього 6899,5 грн. Оскільки за вказаними умовами договору позики та додаткових угод до цього договору сторони погодили строк кредитування по 28 квітня 2019 року, тому після зазначеної дати, позивач не мав права нараховувати проценти та комісійну винагороду за користування позикою. Отже, заборгованість [PERSON] за договором позики №58284 від 27 лютого 2019 року станом на 28 квітня 2019 року (останній день строку кредитування) становить 6899,5 грн., з яких: 5000 грн. сума позики, 14,50 грн. - проценти за користування позикою, 1885 грн. - комісійної винагороди за користування позикою. Окрім іншого, також слід звернути увагу, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509, частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Щодо судових витрат Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, у розумінні положень ч.ч. 4,5 ст.137 ЦПК, у разі неспівмірності розміру витрат із складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт і їх обсягом, ціною позову, суд може за клопотанням сторони зменшити розмір відшкодування таких витрат. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь оплату професійної правової допомоги адвоката в сумі 5000 грн., що складається з правового аналізу спірних правовідносин: 1 год. - 1000,00 грн, складання позовної заяви: 3 год.- 1000,00 грн., формування додатків до позовної заяви 1 год. 1000,00 грн. що підтверджено відповідними матеріалами, а також стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач просив суд зменшити витрати на правову допомогу до 2500 грн., так як він вважає заявлену суму в розмірі 5000 грн. необґрунтованою та завищеною. Згідно частин 2, 3,\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд частково погоджується з доводами відповідача щодо зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки, спір, що виник між сторонами у справі відноситься до категорії типових спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження яких адвокату потрібно було витратити багато часу. Крім того, у спорах даної категорії судова практика є сталою, а адвокат постійно надає правничу допомогу позивачу з даних питань. Інші доводи відповідача, суд вважає необхідним відхилити, враховуючи правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21), а саме, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 5 статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України». Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 669,62 грн. (6899,5 х 2 422,40) : 24959,50). Таким чином, з урахуванням обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з обставин даної справи, з відповідача належить стягнути судові витрати, що складаються з судового збору 669,62 грн та витрат по оплаті послуг адвоката за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 3000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial