Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до повного товариства «Ломбард Неупокоєв, Андгуладзе» (далі - відповідач) про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації за час затримки сплати грошової компенсації за невикористану відпустку. З урахуванням уточненої позовної заяви, а також поданих заяв, у яких позивач просила змінити заявлені суми компенсації, вона просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15 245,12 грн., компенсацію за затримку остаточного розрахунку в розмірі 11 308,88 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що наказом №6 від 20 листопада 1996 року її було прийнято на посаду головного бухгалтера до повного товариства «НЕАН», яке надалі було перейменовано на повне товариство «Ломбард Неупокоєв, Андгуладзе». З 29 грудня 2006 року на підставі наказу № 58 від 29 грудня 2006 року вона звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. На момент звільнення повного розрахунку з нею проведене не було, зокрема не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за зазначений період роботи, а про нараховані при звільнені суми її не повідомили. Зазначила, що оскільки у день звільнення відповідач письмово не повідомив її про належні до виплати суми та не здійснив повний розрахунок, він повинен сплатити їй компенсацію за невикористані дні відпустки за період роботи з 20.11.1996 по 29.12.20006, а також компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, вважаючи вимоги позивача безпідставними. Зазначила, що за весь період роботи відповідачем виплачувалися всі належні відпускні та надавалися позивачу відпустки відповідно до вимог закону. Щодо періоду роботи позивача з 20.11.1996 по 29.12.2006 представник пояснила, що в подальшому позивач була прийнята на роботу на посаду бухгалтера, після чого їй надавалися усі належні відпуски. Також представник вказала, що позивач фактично просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені, однак стягнення компенсації за дні затримки виплати компенсації за невикористану відпустку чинним законодавством не передбачено. При цьому, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України, зауважила, що середній заробіток за час затримки повинен виплачуватися працівникові за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Крім того, зазначила, що позивач дізналася про порушення свого права 31.05.2022 року, однак позов подала лише у 2004 році, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого законодавством для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Цей строк обчислюється з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про затримку виплати належних йому сум. Позивач не навела обґрунтованих причин пропуску такого строку. У зв`язку з цим представник вважає, що позивач пропустила строк на звернення до суду з відповідною вимогою, а тому наявні беззаперечні підстави для відмови в позові. Позивач подала відповідь на відзив, у якій просила задовольнити позов у повному обсязі, зазначивши, що причини незвернення до суду з даним позовом раніше викладені в самій позовній заяві в окремому абзаці. Представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, у яких просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що позивач була обізнана про строк позовної давності, а наведені позивачем причини його пропуску не виключали можливості подання позову до суду. У зв`язку з цим представник вважає, що строк на подання позовної заяви поновленю не підлягає. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, а також у заяві, якою просила змінити заявлені суми компенсації. Надалі вона подала заяву про проведення судового засідання без її участі, у якій позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Також позивач подала заяву про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Надалі, представник відповідача подала заяву про проведення судового засідання без її участі та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 листопада 1996 року наказом №6 [PERSON] призначена на посаду головного бухгалтера до повного товариства «НЕАН» (а.с. 49). З 29 грудня 2006 року на підставі наказу № 58 від 29 грудня 2006 року [PERSON] звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36\~КЗпП України (а.с. 51, 46). Відповідно до статті 43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4\~КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів\~про працю\~України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 1\~Закону України\~«Про відпустки» визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Статтею 2\~Закону України\~«Про відпустки» встановлено беззастережне право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Частиною 1 статті 47\~КЗпП передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 83\~КЗпП України та статтею 24\~Закону «Про\~відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Згідно зі статтею 116\~КЗпП України у редакції на час звернення до суду з позовом при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117\~КЗпП України у редакції на час звернення до суду з позовом передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21). Передбачений частиною першою статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. При цьому належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідно до частини другої статті 233\~КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України\~викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП\~України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21. Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233\~КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12\~Закону України\~«Про оплату\~праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Із нової редакції статті 234\~КЗпП України вбачається, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 29 грудня 2006 року звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Як зазначає позивач, що не спростовано відповідачем, під час звільнення [PERSON] не було виплачено всі належні суми, зокрема компенсацію за невикористану відпустку. Унаслідок цього станом на дату подання позову за повним товариством «Ломбард Неупокоєв, Андгуладзе» обліковувалась заборгованість із виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15 245,12 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який відповідач, у свою чергу не спростував. Як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку представник відповідача зазначила, що позивач звернулася до суду лише у травні 2024 року, тобто, на думку представника, із пропуском тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України. Втім таке твердження представника є помилковим, оскільки на момент звільнення позивача у 2006 році частина друга статті 233\~КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався. Так, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії статті 233\~КЗпП України в редакції Закону України\~від 01\~липня 2022\~року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 02 березня 2023 року у справі № 460/14618/21, від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22, від 28 вересня 2023 року у справі № 140/2168/23. У справі, що розглядається, встановлено, що заборгованість із компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15 245,12 грн. роботодавцем на час звернення [PERSON] з позовом до суду не була сплачена (тобто фактичний розрахунок не проведено). Статтею 233\~КЗпП України в редакції, чинній на час її звільнення, строк звернення до суду з позовом про стягнення належної їй при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався, а про розмір нарахованої та не виплаченої їй суми компенсації [PERSON] повідомлена не була. Тому суд вважає, що строк звернення до суду нею не пропущений. Таким чином, [PERSON] має право на стягнення з роботодавця компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15 245,12 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Загальна сума середнього заробітку позивача за 6 місяців розраховувалася позивачем на підставі наявних і неї відомостей по заробітній платі, оскільки роботодавцем довідка про розмір заробітної плати їй не надавалася. Загальна сума середнього заробітку позивачки за 6 місяців розраховувалася так: за 181 робочих днів (з 01.01.2007 по 30.06.2007) день х 62,48 грн (середньоденна заробітна плата) = 11 308,88 грн. Зазначена сума та її розрахунок відповідачем також не спростовані. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 вказала, що встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачав чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117\~КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду ввід 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. За встановленими у розглядуваній справі обставинами розмір невиплаченої відповідачем [PERSON] компенсації за невикористану відпустку складає 15\~245,12 грн. З урахуванням обставин справи, зокрема розміру заборгованості, прийняття позивача на роботу повторно 02 квітня 2007 року (а.с.47), зважаючи на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] необхідно зменшити та визначити в сумі 5 654,44 грн. Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом в постановах від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20-ц, провадження № 61-15667св21, від 14 червня 2023 року у справі № 204/3645/20, провадження № 61-10648св22. Відповідач не довів ні того, що позивач використав дні відпустки за період роботи з 20.11.1996 по 29.12.20006, ні того, що при звільнені у грудні 2006 року позивачу була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки. Крім того, відповідач не надав жодного альтернативного розрахунку, а отже, не спростував здійснені позивачем розрахунки заборгованості. Так, представником відповідача були подані додаткові пояснення, у яких вона просила врахувати, що даний спір нібито врегульовано мирним шляхом, а саме шляхом проведення повного розрахунку з позивачем На підтвердження цього була надана копія вимоги з підписом позивача про те, що вона відмовляється від будь-яких претензій до відповідача. У свою чергу позивач подала письмові пояснення щодо наявності зазначеної представником відповідача вимоги з її написом про відсутність претензій, у яких зазначила, що дійсного врегулювання спору мирним шляхом так і не відбулося. Жодних виплат вона не отримала, у зв`язку з чим у 2024 році нею була надіслана повторна претензія, яку відповідач відмовилися отримувати у поштовому відділенні. Суд не приймає до уваги надану представником відповідача копію вимоги з написом позивача про відсутність претензій, оскільки, крім цієї вимоги, представником не надано жодних розрахунків чи платіжних документів, які підтверджували б перерахування позивачу грошових коштів на зазначені у вимозі реквізити. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, за приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] стягнення на її користь з повного товариства «Ломбард Неупокоєв, Андгуладзе» компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15 245,12 грн., а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 654,44 грн. В іншій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення. Що стосується стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн., суд зазначає наступне. Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини(ст. 30 зазначеного Закону). Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Також згідно зі ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст. 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду: договір про надання правової допомоги /юридичних послуг №20032404 від 20.03.2024, укладений між позивачем та ТОВ «Центр правової допомоги «Допомога Юриста»; договір від 08.04.2024 про розірвання договору про надання правової допомоги /юридичних послуг №20032404 від 20.03.202; договір про надання правничої допомоги №16-06/22 від 16.06.2022, укладений між позивачем та адвокатом Приблуда Є.В.; розрахунок суми витрат пов`язаних з правничою (правовою) допомогою адвоката за фактично надану правову допомогу по справі 643/4577/24 від 05.11.2024; акт приймання-передачі робіт (наданих послуг) з правничої (правової) допомоги по справі №643/4577/24 від 05.11.2024. Водночас зі\~змісту ч.\~4\~ст.\~137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі\~недотримання вимог\~частини четвертої\~цієї статті\~суд може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами (ч.\~5\~ст.\~137\~ЦПК України). У розумінні положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial