Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 30.12.1988 №761 їй належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі на даний час, окрім неї, зареєстровано ще п`ятеро осіб, серед яких [PERSON] . Разом з тим, останній понад один рік без поважної причини не проживає у квартирі, не сплачує комунальних послуг, не несе інших витрат по утримання житлового приміщення. Місце перебуває [PERSON] позивачу невідоме. Враховуючи наведене та те, що відповідач протягом тривалого часу у квартирі не проживає, а факт його реєстрації порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном, зокрема позбавляє можливості провести приватизацію квартири, просить позов задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2025 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 03.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань до суду не скеровував. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За умовами ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням наявності всіх наведених вище умов суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Враховуючи неявку сторін, на підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. ст. 29, 379 ЦК України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі№ 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі №344/9319/19. Відповідно до змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). При дослідженні доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 30.12.1988 №761 [PERSON] та членам її сім`ї із чотирьох осіб надано дозвіл проживати у квартирі [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровано 6 осіб, серед яких [PERSON] , основний квартиронаймач, її син [PERSON] , донька [PERSON] , внуки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки №126, виданою 14.05.2025 ТОВ «Управлінська компанія «Комфорт». Факт реєстрації відповідача у вказаному житлі також підтверджується відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру. Водночас, згідно з актами №14 від 14.01.2025 та №82 від 20.03.2025, складеними комісією ТОВ «Управлінська компанія «Комфорт», [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , проте фактично не проживає, що засвідчено свідками. З вищевказаного слідує, що відповідач [PERSON] , місце проживання якого зареєстровано у квартирі [ADDRESS] , у такій не проживає понад встановлений законом строк збереження користування нею. Даних про поважність причин непроживання [PERSON] , чинення йому перешкод у користуванні вказаною квартирою судом не встановлено, відповідні докази у матеріалах справи відсутні. За наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підставними, порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , відтак позов слід задовольнити. Крім того, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved