Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~Заявники звернулись до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Заявник 1 ([PERSON] ), та Заявник 2 ([PERSON] ) є\~громадянами Федеративної\~Республіки Німеччина\~(надалі\~-\~ФРН)\~та перебувають\~в зареєстрованому\~шлюбі з\~26.05.2006\~року.\~В результаті\~застосування допоміжних\~репродуктивних технологій\~методом сурогатного\~материнства [INFO] у\~подружжя народилася\~дитина,\~хлопчик -\~ [PERSON] .\~Дитина була\~народжена сурогатною\~матір`ю -\~громадянкою України\~ [PERSON] .Заявники посилаються на те, що звернення з даною заявою до суду обумовлене спеціальним для Федеративної Республіки Німеччина порядком реєстрації батьківства щодо дітей, народжених шляхом сурогатного материнства за кордоном. Відмова органів ФРН у визнанні факту реєстрації заявників батьками дитини порушує їх права та права дитини, оскільки зі статусом батьків пов`язані всі їх права та обов`язки щодо дитини, зокрема матеріального забезпечення та піклування, які вони набули згідно законодавства України. Заявники просять встановити юридичний факт, що громадянка Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] та громадянин Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] є відповідно матір`ю та батьком дитини, хлопчика на ім`я [PERSON] , який народився [INFO] в місті Київ, про що 20.08.2025 року складено відповідний актовий запис №2001. Заявники та їх представник у судове засідання не з`явились, надали відповідні заяви про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримують. Представник заінтересованої особи Солом?янський відділ ДРАЦС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав та міркувань. [PERSON] та [PERSON] є громадянами Федеративної Республіки Німеччина (надалі - ФРН) та перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.05.2006 року, що підтверджується копією належним чином завіреного свідоцтва про шлюб, актовий запис про шлюб № 62/2006, виданого Відділом РАЦС м. Штральзунд від 26.05.2006 року. В результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій методом сурогатного материнства [INFO] у подружжя народилася дитина, хлопчик - [PERSON] . Актовий запис про народження дитини: 2001, дата складання: [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданого Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 20 серпня 2025 року. Дитина була народжена сурогатною матір`ю - громадянкою України [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до вимог Наказу МОЗ України № 787 від 09.09.2013 р. «Про затвердження Порядку застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні», а реєстрація факту народження дитини була здійснена згідно з п. 11 глави 1 розділу III Наказу Міністерства юстиції України № 52/2 від 18.10.2000 р. Згідно медичного висновку про народження № [NUMBER] , виданого Державною установою «Всеукраїнський центр материнства та дитинства Національної академії медичних наук України», 13.08.2025 року, дитина [PERSON] була народжена сурогатною матір`ю - громадянкою України [PERSON] . Також, повним витягом з реєстру № витягу: 00053142813, дата формування: 20.08.2025 року підтверджується, що підставою для запису [PERSON] та [PERSON] батьками дитини стала довідка про генетичну спорідненість батьків (матері чи батька) з плодом №859 від 19.08.2025 року, видана ТОВ «Родинне джерело», м. Київ, та заява сурогатної матері [PERSON] від 18.08.2025 р. про надання згоди на запис батьками дитини, хлопчика на ім`я [PERSON] , її генетичних батьків: громадянина ФРН [PERSON] та громадянку ФРН [PERSON] , засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Франчук І. А. (зареєстровано в реєстрі за № 2584). [PERSON] , громадянка України, яка надала послуги сурогатного материнства та народила дитину, склала свою письмову згоду, належним чином засвідчену 18.08.2025 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Франчук І.А. (зареєстровано в реєстрі за № 2584). Цією згодою вона підтвердила та погодилася з тим, що дитина чоловічої статі, народжена нею у Києві [PERSON] , народжений в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій шляхом сурогатного материнства, та генетично споріднений зі своїми генетичними батьками: громадянином ФРН [PERSON] та громадянкою ФРН [PERSON] , буде юридично визнаний та зареєстрований як дитина цих осіб, які є генетичними батьками новонародженої дитини. Статтею 281 Сімейного кодексу України встановлено, що визнання батьківства в Україні незалежно від громадянства батьків і дитини та місця їхнього проживання провадиться за законом України. Згідно із п. 6.9 Порядку застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні, затвердженого наказом Міністерств охорони здоров`я України від 09 вересня 2013 року № 787. у разі народження дитини жінкою, якій в організм було перенесено ембріон людини, зачатий подружжям у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, державна реєстрація народження дитини проводиться за заявою подружжя, яке дало згоду на таке перенесення. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається заява про її згоду на запис подружжя батьками дитини, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідчена, а також довідка про генетичну спорідненість батьків (матері чи батька) з плодом. Оскільки факт народження дитини внаслідок застосування допоміжних репродуктивних технологій та запис в реєстрі актів цивільного стану [PERSON] матір`ю, а [PERSON] батьком дитини було вчинено відповідно до вимог законодавства України, зокрема ч. 2 ст. 123 Сімейного кодексу України, тому відсутні будь-які підстави ставити під сумнів факт родинних відносин між батьками і дитиною, а відповідно і правомірність такого актового запису. Заявники посилаються на те, що звернення з даною заявою до суду обумовлене спеціальним для Федеративної Республіки Німеччина порядком реєстрації батьківства щодо дітей, народжених шляхом сурогатного материнства за кордоном. Відповідно до ст. ст. 2, 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держави - учасниці поважають та забезпечують всі права, передбачені цією Конституцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Проте, правом Федеративної Республіки Німеччина, громадянами якої є подружжя, сурогатне материнство заборонене, і в якості матері відповідно до параграфу 1591 Цивільного кодексу ФРН визнається лише жінка, яка народила дитину (сурогатна матір). Відповідно до ч.І § 108 Закону ФРН «Про порядок розгляду сімейних справ та справ добровільної підсудності» за винятком рішень у справах про шлюб, рішення, прийняті за кордоном, визнаються без особливого провадження. Верховний суд ФРН у справі XIIZВ 320/17 від 20 березня 2019 р., предметом розгляду якої було питання запису матір`ю в ФРН саме особи, яка була вже записана такою у свідоцтві про народження в Україні відповідно до українського права, в своїй постанові зробив такий висновок: «Запис в українському реєстрі про народження, а також видане на його підставі свідоцтво про народження, не є рішенням, яке може бути визнаним в розумінні ч. 1 § 108 Закону про провадження у справах сім`ї та з питань добровільної підсудності». Тобто невизнання факту реєстрації батьками дитини в Україні Верховним судом ФРН обґрунтовується тим, що така реєстрація підтверджується не рішенням суду, а рішенням українського органу реєстрації актів цивільного стану, яке не відповідає змісту ч. 1 § 108 Закону «Про порядок розгляду сімейних справ та справ добровільної підсудності». Відмова органів ФРН у визнанні факту реєстрації заявників батьками дитини порушує їх права та права дитини, оскільки зі статусом батьків пов`язані всі їх права та обов`язки щодо дитини, зокрема матеріального забезпечення та піклування, які вони набули згідно законодавства України. З урахуванням висновку, викладеного у рішенні Верховного федерального суду ФРН XII ZВ 320/17 від 20.03.2019, таке порушення прав заявників може бути усунуто шляхом встановлення факту родинних відносин в суді України за місцем народження дитини з винесенням відповідного судового рішення. Рішення суду України про встановлення юридичного факту батьківства заявників щодо їх дитини є єдиним документом, який необхідний для оформлення батьківських прав на території ФРН, тому, у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 318 НПК України, встановлення цього факту іншими засобами є неможливим з огляду на вищевказані джерела права. Наявність такого рішення суду забезпечуватиме права заявників та дитини, зокрема матеріального забезпечення та піклування. а також права на повагу до сімейного життя, передбаченого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод З п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» також випливає, що суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування з громадянами інших держав. Вказані вище норми права ФРН та постанова Верховного суду ФРН були отримані з офіційних джерел, а саме сайтів міністерства юстиції ФРН та реєстру рішень Федерального Верховного суду ФРН, які є доступними джерелами права, український переклад яких посвідчений дипломованим перекладачем. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. Встановлення судом норм іноземного права, як зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.20113 р. № 24-754/0/4-13, повинно здійснюватися ех оfficio, суд використовує наступні способи здобуття інформації про іноземне право: І) власне з`ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого є справа; 2) використання експертних висновків; 3) дипломатичний порядок отримання такої інформації; 4) офіційний запит через Міністерство юстиції; 5) отримання довідок через систему правової допомоги; 6) обмін правовою інформацією; 7) безпосередні зносини судів різних держав та з інтими компетентними органами; 8) встановлення іноземного права сторонами тощо. Відповідно до ст. 4. Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Статтею 65 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що встановлення та оскарження батьківства визначається особистим законом дитини на момент її народження. Відповідно до ст. 16 цього Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Оскільки дитина, КАРПІК ДАНІЕЛ, була народжена в Україні, тому до правовідносин щодо встановлення факту родинних відносин заявників та народженої дитини застосовується право України. У рішеннях від 26 червня 2014 року у справі «Меннессон проти Франції» скарга № 65192/11 та у справі «Лабассе проти Франції» скарга № 65941/11, Європейський суд з прав людини зазначив, що кожна країна має право заборонити сурогатне материнство на її території. Однак Суд також визначив, що заборона сурогатного материнства не може впливати на дітей, народжених у такий спосіб за кордоном. У цьому контексті Суд висловив позицію, що країни, де сурогатне материнство заборонене, повинні визнати родинний зв`язок між дітьми, народженими від сурогатної матері за кордоном, та їхніми біологічними батьками, інакше буде мати місце порушення прав дітей на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до положень ст. 315 ІІПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч. І ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Заявниками в цій справі є громадяни Німеччини, а отже - не громадяни України, які не мають ані місця проживання, ані місце реєстрації на території України. Згідно зі ст. 496 ЦПК України та ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземці та інші іноземні особи, мають право звертатись до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та Законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право». Таким чином, іноземець може звернутися в будь-який суд на території України. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Встановлення цього факту безпосередньо породжує для заявників юридичні наслідки. Вивчивши матеріли справи, суд вважає заяву обґрунтованою і такою, що підтверджується безпосередньо дослідженими доказами та підлягає задоволенню, так як даний факт має юридичне значення для заявників. Судові витрати залишити за заявниками.

Outcome: approved