Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Денис Антонюк звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області з позовом, в якому просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки, яка на праві власності належить [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) з кадастровим номером 3220683201:01:031:0066 площею 0,3042 га, яка знаходиться на території с. Медвин Білоцерківського району Київської області, та стягнути з відповідачки фактично понесені судові витрати по сплаті судового збору на користь Київської обласної прокуратури. При цьому прокурор посилається на те, що [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-288 від 02.11.2016, набула право власності на 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, категорія: землі сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 3220683201:01:031:0066 площею 0.3042 га, яка знаходиться в с. Медвин Білоцерківського району Київської області. 02.11.2016 [PERSON] зареєструвала право власності на 1/2 (одну другу) частку вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом із цим, Білоцерківською окружною прокуратурою виявлено порушення ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні [PERSON] зазначеної земельної ділянки. За змістом частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч. ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] , будучи іноземною громадянкою, упродовж року після набуття та реєстрації права власності на частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення (з 2016 року і до цього часу) не відчужила її, тому є підстави для її конфіскації у власність держави, оскільки кожна земельна ділянка, яка використовується з порушенням вимог законодавства має бути безумовно повернута у власність держави. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області від 20 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначене підготовче засідання. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 9 вересня 2025 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні прокурор Бузинний В.С. позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на вищевказані факти та докази, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про час, день та місце розгляду повідомлена належним чином у розумінні пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, оскільки повістка про виклик до суду була надіслана за адресою реєстрації місця проживання відповідачки, однак була повернута до суду 30 жовтня 2025 року із відміткою «адресат відсутній», причини неявки відповідачки суду не відомі, заяв про відкладення розгляду справи або розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подала. Відповідно до статті 280 ЦПК України\~ суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, повторно у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не відомі, відзив не подала, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , будучи громадянкою РФ, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-288 від 2 листопада 2016 року, виданого державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори Половніковою Т.А., набула право власності на 1/2 частку земельної ділянки із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, із кадастровим номером 3220683201:01:031:0066, площею 0,3042 га, яка знаходиться в с. Медвин Білоцерківського району Київської області (а.с.13). З метою перевірки та встановлення фактів набуття або зміни громадянства [PERSON] , заступником керівника Білоцерківської окружної прокуратури Д. Антонюком скеровано запит до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо надання інформації: про наявність громадянства України, дату набуття іноземного громадянства та втрати у зв`язку із цим українського громадянства, а також про наявність іноземного громадянства та посвідки на постійне місце проживання в Україні [PERSON] (а.с. 14-15). Згідно отриманої від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області інформації за № 146-25 від 8 січня 2025 року установлено, що громадянці російської федерації [PERSON] , [INFO] , 22 грудня 2011 року\~ ВГІРФО ГУМВС в Київській області\~ було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 28 грудня 2011 року. Рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання станом на 7 січня 2025 року не приймалося (а.с.16-17). Згідно відомостей, наданих Медвинською сільською радою Білоцерківського району Київської області, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). 2 листопада 2016 року відповідачка\~ зареєструвала право власності на 1/2\~ частку земельної ділянки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованим 17 грудня 2024 року (а.с. 11-12). Той факт, що вказана частина земельної ділянки знаходиться у власності відповідачки та не відчужена також підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру (а.с.40-41). Тобто, після набуття земельної ділянки у власність, відповідачка протягом року її не відчужила, будь-які зміни даних у державних реєстрах прав власності про це відсутні, як і дані щодо зміни (набуття) громадянства України. При вирішенні даного спору суд враховує наступні положення чинного законодавства України. Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Частинами 2,3 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Правовідносини, пов`язані з набуттям прав на землі сільськогосподарського призначення, прийнятих у спадщину нерезидентами, у т. ч. іноземними громадянами, врегульовано ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України, якою передбачено, що нерезиденти, у т.ч. іноземні громадяни, які успадкували право на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, зобов`язані відчужити її після реєстрації вказаних прав протягом одного року. Проте з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Земельним кодексом України чітко визначені підстави набуття права власності на землі іноземцями та особами без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та ч. 4 ст. 22 Земельного кодексу України (у редакції станом на 03.02.2002) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Проаналізувавши положення ст. ст. 22, 81 Земельного кодексу України можливо зробити висновок, що іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення на підставі цивільно-правових угод та прийняття спадщини, а на землі сільськогосподарського призначення лише шляхом прийняття спадщини, інших підстав для отримання земель сільськогосподарського призначення у власність даною категорією громадян не передбачено. З системного аналізу норм земельного законодавства можна зробити висновок, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати тільки громадянам України. Однією з підстав припинення права власності на земельну ділянку за статтею 140 Земельного кодексу України є конфіскація за рішенням суду. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно зі ст. 356 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Статтею 145 Земельного кодексу України встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Аналогічно за змістом ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно з ч. 2 ст. 145 Земельного кодексу України у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Відповідно до ст. 125 ЗК України, в редакції на час отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянку земельну ділянку із кадастровим номером 3220683201:01:031:0066 площею 0,3042 га, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Відповідно до ч. 13 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Ураховуючи те, що право власності відповідно до статті 125 ЗК України на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, після чого на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності, то обчислення річного строку «добровільного» відчуження слід починати від дати державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку. Державна реєстрація права власності на 1/2\~ частку земельної ділянки із кадастровим номером 3220683201:01:031:0066 площею 0,3042 га, [PERSON] проведена 2 листопада 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Чамати І.В. від 2 листопада 2016 року. Тобто, право власності на 1/2\~ частку вказаної земельної ділянки відповідачка\~ набула 2 листопада 2016 року. Таким чином, громадянка РФ [PERSON] отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2-288 від 2 листопада 2016 року\~ у власність 1/2\~ частку земельної ділянки, яку у встановленому законом порядку протягом року з 2 листопада 2016 року не відчужила, володіє до цього часу, що є порушенням вимог земельного законодавства. Враховуючи, що відповідачкою не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої у власність частки земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Вказане порушення вимог земельного законодавства відповідачкою є триваючим, пов`язаним з тривалим, безперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Бездіяльність [PERSON] характеризується тим, що не відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення по цей час та її фактична належність на праві власності іноземцю, є порушенням вимог закону. Таким чином, обраний Білоцерківською\~ окружною прокуратурою спосіб захисту порушених інтересів держави, а саме: припинення права власності громадянки РФ [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її конфіскації у власність держави відповідає вимогам законодавства. Слід зазначити, що вирішуючи питання про будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном було законне, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Віра Довженко проти України» від 15.01.2019 категорично ствердив, що «на момент обставин справи у національному законодавстві не існувало жодних положень, які б становили достатні правові підстави для оскаржуваних обмежувальних заходів» (п. 39 рішення). Однак, у даному спорі щодо конфіскації земельної ділянки, у Земельному кодексі України існують чіткі та зрозумілі законодавчі обмеження щодо іноземців, які набули право на земельні ділянки сільськогосподарського призначення у приватну власність. Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі відсутності уповноваженого органу. Також згідно\~ положень ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Наразі продовольча безпека України потребує величезної уваги, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо повернення земельних ділянок у власність держави та їх подальше використання з метою забезпечення потреб у першу чергу громадян України. Окрім цього, воєнні дії, які ведуться на території України вкрай негативно впливають на продовольчі процеси у нашій державі, зокрема багато земель сільськогосподарського призначення на територіях, де ведуться активні бойові дії, на даний час забруднені та не можуть використовуватись за призначенням, сотні гектарів залишаються окупованими. Відповідно до вимог ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно з вимогами ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 ЗК України). Оскільки земля є об`єктом права власності українського народу, тому умови щодо використання даного природного ресурсу є особливо суворими. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №826/11885/16. В даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що [PERSON] порушила визначену ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 22, 80, 81, 140, 145 ЗК України процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а саме: як іноземний громадянин не відчужила її упродовж року після отримання у власність. Тому пред`явлення позову прокурором у такому випадку є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави. Задоволення такого позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення. Білоцерківська окружна прокуратура є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області листом 10-10-0.62-1258/2-25 від 11.02.2025 повідомило Білоцерківську окружну прокуратуру про порушення вимог земельного законодавства\~ та про відсутність коштів для сплати судового збору для звернення до суду. Поряд з цим, із змісту листа вбачається, що ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області фактично просить прокуратуру захистити інтереси держави з вказаного питання, що дає підстави прокурору вживати заходи представництва інтересів держави в суді (а.с.21-23). Враховуючи зазначене, подання Білоцерківською окружною прокуратурою позову в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області повністю узгоджується з вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. Аналогічні висновки щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави викладено у постановах Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17, від 17.03.2021 у справі № 264/7493/18. За приписами ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Білоцерківською окружною прокуратурою листом №50/5-3824 від 23.04.2025 повідомлено Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області\~ про встановлення прокурором підстав для представництва інтересів держави у суді та намір звернутись із позовом до суду (а.с. 24). Так, обґрунтування, наведені прокурором в позові щодо представництва, суд вважає достатніми для його звернення до суду, оскільки порушуються питання захисту інтересів держави, і інші державні органи не здійснили ефективний захист інтересів держави щодо захисту її майнових прав. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов прокурора є обґрунтованим й підлягає задоволенню у повному обсязі. Під час ухвалення судового рішення, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд, зокрема, вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Із копії платіжної інструкції № 1106 від 21 квітня 2025 року, що міститься у матеріалах справи, вбачається, що Київською обласною прокуратурою було сплачено судовий збір за подання позову до [PERSON] у розмірі 6 056,00 грн. (а.с.27). У той же час, відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на 1 січня 2025 року\~ встановлений у розмірі 3028,00 грн. Таким чином, із відповідачки на користь Київської обласної прокуратури слід стягнути 3028,00 грн. судового збору. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2\~ ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Враховуючи, що Київською обласною прокуратурою під час подання позову було сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж передбачено законом, він підлягає поверненню у розмірі переплаченої суми, а саме 3028,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved