Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, в якій зазначено, що 24.03.2023 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір факторингу № 24/03/23, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 265. Відповідно до умов даного договору позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками в розмірі портфеля заборгованості, зазначених у реєстрі боржників, зокрема за кредитними договорами № 2036170517 від 16.04.2021 року, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] . 16.04.2021 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2036170517 відповідно до якого, відповідач отримала кредит у розмірі 39571,00 грн на споживчі цілі та зобов`язалася його повернути. Позичальник зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору, однак відповідач порушила умови договорів, внаслідок чого існує заборгованість. Просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 2036170517 від 16.04.2021 року станом на 05.12.2024 року у розмірі 54554,83 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 33530,47 грн., заборгованості за відсотками - 21024,36 грн. та понесені судові витрати по справі. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Безсмертним С.М. подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що в матеріалах справи міститься витяг з додатку № 1 до договору факторингу № 24/03/23 від 24 березня 2023 року. Вказаний витяг містить лише підпис представника ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», а підпис представника АТ «ОТП БАНК» - відсутній. Сама по собі наявність договору факторингу № 24/03/23 від 24 березня 2023 року, укладеного між ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» та АТ «ОТП БАНК» не свідчить, що відбулась передача прав вимоги саме за кредитним договором № 2036170517 від 16.04.2021 року, укладеним між [PERSON] та первісним кредитором - АТ «ОТП БАНК». Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача відповідно до договору факторингу. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 30000,00грн. Вважає розмір витрат позивача на професійне правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн. не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру. Просить врахувати, що дана справа не є складною, для надання консультації по цій справі потреба досліджувати та аналізувати значні обсяги документів відсутня, відтак вартість правничих послуг у розмірі 30000,00грн. є значно завищеним. Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх cyма обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі 826/1216/16 та додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15п). Так, оцінюючи подані документи, якими позивач (представник) обґрунтовує фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, витрати на правничу допомогу є завищеними та не співмірним зі складністю справи, витраченим часом адвоката та наданих з боку останнього послуг, а також, на момент подання позовної заяви і підтверджені належним чином. Просить суд врахувати при розгляді справи поданий відзив на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» про стягнення заборгованості з [PERSON] . Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог та вирішити питання про розподіл судових витрат: стягнути із позивача на користь відповідачки судові витрати, зокрема по оплаті послуг за надання правової допомоги у розмірі 6500,00грн. Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивачем було надано витяг з додатку №1 до договору факторингу №24/03/23 від 24 березня 2023 року, укладеного між АТ «ОТП БАНК» та «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», оскільки, додаток №1 містить не лише дані відповідача, персональні дані інших боржників, вимогами діючого законодавства заборонено розголошення персональних даних осіб без їх згоди. На підтвердження передання права вимоги за кредитним договором № 2036170517 від 16.04.2021 року, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] надають додатково копію Додатку № 1 з приховуванням даних інших (перша, остання сторінки та сторінка на які підтверджено відступлення право вимоги відповідача) та копію акту приймання-передачі реєстру боржників № 1 по договору фактора № 24/03/23 від 24.03.2023 року. Окрім того, інформація стосовно фактичного переходу прав вимоги, публічного паспорту активу, публічного паспорту торгів, протоколу торгів та інша інформація що підтверджує набуття ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» права вимоги за кредитним договором № 337/980/020864009/17 від 16.02.2017 року є у загальному доступі на офіційної сайті prozorro: https://prozorro.sale/auction/CSE001-UA-20230224-25642/. Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем в позовній заяві було вказано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), які позивач поніс і очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з остаточною сумою буде долучено в передбачений законом строк. Відповідачем не спростовано заявлені позовні вимоги, просить суд задовольнити позов в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] подав через канцелярію суду клопотання щодо розгляд справи без участі відповідача та її представника. Клопотань, заяв щодо відкладання слухання справи до суду не надходило. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 16 квітня 2021 між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № 2036170517, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 39571,00грн. на споживчі цілі до 16 квітня 2026 року(п.1.1. договору). П.1.2 договору передбачено, що протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 40,00% річних. Згідно із п.1.3 договору, повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Згідно п.1.5 договору підписанням кредитного договору позичальник зазначає, гарантує та підтверджує, що: 1) Банк надав в письмовій формі та в повному обсязі інформацію передбачену законодавством, що захищає права споживачів; 2) перед укладанням кредитного договору позичальника ознайомлено з інформацією, визначеною паспортом споживчого кредиту, необхідною для отримання кредиту із порівнянням різних пропозицій банку з метою обгрунтованого рішення щодо укладання кредитного договору; 3) Позичальник отримав кредит на сприятливих для нього умовах; банк надав позичальнику підписаний зі сторони банку оригінальний примірник кредитного договору зі всіма невід`ємними частинами та всіма додатками до кредитного договору (зокрема, але не виключно, графік платежів з розрахунком загальної вартості кредиту); 4) з правилами кредитування, зокрема, з положеннями щодо відповідальності позичалькника, та тарифами банку які є невід`ємною частиною кредитного договору, що розміщені на офіційному сайті банку, ознайомлений та згодний, а також зобов`язується їх належно та неухильно виконувати; примірник правил кредитування та тарифів банку отримав; 5) Послуги банку пов`язані із видачею кредиту отримав у повному обсязі. Зауважень щодо якості та обсягу послуг, у тому числі послуг, наданих банком та оплати комісійної винагороди за видачу кредиту відсутні. Відповідно до умов п. 1.6. договору, підписанням кредитного договору позичальник свідчить, що у разі отримання ним кредиту та у разі перебування ним у шлюбі, кредит буде використано на потреби його сім`ї. У разі, якщо другий із подружжя клієнта матиме заперечення щодо отримання користування кредитом, клієнт зобов`язується розірвати договір та виконати всі боргові зобов`язання за договором. Розділом 2 «Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 2036170517_CARD від 16/04/.2021 року» кредитного договору визначено, що [PERSON] виявила бажання оформити дистанційне оформлення та електронну взаємодію, зазначивши фінансовий номер телефону: [NUMBER] . Кредитний договір укладається відповідно до ст. ст. 6, 207, 627, 634 Цивільного кодексу України, і підписання її зі сторони банка відбувається шляхом нанесенням на неї типографськими засобами відбитка печатки та підписів уповноважених представників банку, сторони, підписанням кредитного договору, надають свою письмову згоду на укладення кредитного договору/ заяви-анкети в порядку передбаченому цим пунктом. Підписанням кредитного договору/ заяви-анкети клієнт приєднується до договору про порядок підписання правочинів, який розміщений на офіційному сайті банку, зміст якого йому повністю зрозумілий та з яким він повністю погоджується. В матеріалах справи також міститься паспорт споживчого кредиту, графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту, розрахунок заборгованості та виписки по особовому рахунку [PERSON] з 16.04.2021 по 24.03.2023, з яких вбачається, що [PERSON] кредитні кошти отримані та деякий час здійснювалось погашення кредитної заборгованості. Так останній платіж відповідачем було внесено 17.01.2022 року. Також вбачається з графіку платежів та розрахунку заборгованості відповідачем неналежним чином виконувались зобов`язання, та вносились платежі не в повному обсязі. Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, станом на день відступлення права вимоги у розмірі 54554,83грн., з яких: 33530,47 грн. заборгованість із тіла кредиту, 21024,36 грн. заборгованість по відсоткам. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнанні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Отже, підписання кредитного договору № 2036170517 від 16.04.2021 року, свідчить про те, що відповідачу всі умови даного договору цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї. Вказаний договір був прочитаний та підписаний сторонами. Оскільки, відповідач підтвердила свою згоду та погодилася з усіма умовами вищевказаного договору, підписавши його, а тому зазначені умови були прочитані, з якими погодилися сторони. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Волевиявлення сторони щодо підписання договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Встановлено, що у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань, відповідач має заборгованість у розмірі 54554,83грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 33530,47 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 21024,26 грн., яка підтверджується розрахунком заборгованості. Так, вказану заборгованість відповідач має у зв`язку із неповерненням обумовленої суми у встановлений договором строк та не виконанням взятих на себе зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору № 2036170517 від 16.04.2021. Також, в матеріалах справи міститься виписка по особовому рахунку, де [PERSON] є активним користувачем банківських послуг, здійснює транзакції з використанням картки, про що свідчать транзакції з поповнення готівки у терміналах. Отже, банківська виписка з рахунку позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджує рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21). В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2021 по справі № 278/2177/15-ц про те, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Така позиція викладена і в постанові КЦС ВС від 31.05.2022 № 194/329/15-ц (провадження № 61-3753св22). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 24 березня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір факторингу № 24/03/23, який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 265. Відповідно до умов даного договору, позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками в розмірі портфеля заборгованості, зазначених у реєстрі боржників. Відповідно до умов цього договору та витягу з додатку № 1 до договору факторингу № 24/03/23, укладеного 24 березня 2023 року, посвідченого Бочкарьовою А.В., приватним нотаріусом КМНО, зареєстровано в реєстрі за № 265, позивач є новим кредитором боржника [PERSON] за кредитним договором № 2036170517 від 16.04.2021, загальна сума боргу по тілу - 33530,47 грн., загальна сума боргу по відсоткам -21024,26 грн., загальна сума боргу - 54554,83грн. З поданої копії реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 24/03/23 від 24 березня 2023 року (додатку № 1 до договору факторингу № 24/03/23, укладеного 24 березня 2023 року), що міститься на 2 арк., засвідчених написом «прошито та пронумеровано скріплено печаткою 26 (двадцять шість) сторінок 24/03/2023, вбачається, що в реєстрі міститься запис за № 1071 боржник: [PERSON] , кредитний договір № 2036170517 від 16.04.2021, загальна сума боргу по тілу - 33530,47 грн., загальна сума боргу по відсоткам -21024,26 грн., загальна сума боргу - 54554,83грн. Після запису № 1470 містяться реквізити підписантів: клієнт: Акціонерне товариство «ОТП БАНК», зазначені реквізити даної юридичної особи та підписи начальника Управління підтримки врегулювання кредитів [PERSON] , начальника Сектору підтримки процесів та інструментів [PERSON] ; фактор: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», зазначені реквізити даної юридичної особи, та підпис директора [PERSON] . Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні, саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Як зазначено вище, за матеріалами справи вбачається, що відповідач дійсно має заборгованість за кредитним договором, в загальному розмірі 54554,83грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. В свою чергу, з боку відповідача не надано до суду жодних заперечень чи спростувань укладання кредитного договору № 2036170517 від 16.04.2021 року, чи належних доказів погашення заборгованості з вказаним договором. У поданому відзиві відповідач не заперечувала факту укладання кредитного договору № 2036170517 16.04.2021 року з Акціонерним товариством «ОТП БАНК». А також у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо наявної заборгованості та нарахованої суми. Крім того, подана копія реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 24/03/23 від 24 березня 2023 року (додатку № 1 до договору факторингу № 24/03/23, укладеного 24 березня 2023 року), що міститься на 2 арк., засвідчених написом «прошито та пронумеровано скріплено печаткою 26 (двадцять шість) сторінок 24/03/2023 спростовує твердження відповідача, щодо відсутності підпису представника АТ «ОТП БАНК» - на документі, оскільки, документ містить чіткі підписи начальника Управління підтримки врегулювання кредитів [PERSON] , начальника Сектору підтримки процесів та інструментів [PERSON] АТ «ОТП БАНК» та печатку товариства. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 11.09.2024 року відповідачу [PERSON] було направлено вимогу про погашення кредитної заборгованості за кредитним договором, однак, дана вимога не була отримана відповідачем та не були сплачені кошти. Тому, враховуючи, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно має заборгованість за кредитом, яка підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. Так, за матеріалами справи встановлено, що за невиконання взятих на себе зобов`язань, відповідач має заборгованість станом на 10.09.2024 року в розмірі у розмірі 54554,83 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 33530,47 грн., заборгованості за відсотками - 21024,36 грн. Дійсно, за умовами вищевказаного кредитного договору № 2036170517 від 16.04.2021 року відповідач отримала кредит в розмірі 39571,00 грн. та відповідно погодилася сплачувати кредитодавцю відсотки за користування кредитом у розмірах, зазначених в договорі та паспорту споживчого кредиту. Отже, суд звертає увагу, що між АТ «ОТП БАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір, умовами якого передбачено та встановлено відсотки за користування кредитними коштами, з чим погодилася відповідач підписуючи вказаний договір (з усіма його умовами). До того ж, в правових позиція Верховного Суду зазначено про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, зокрема, пунктів договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та відсутність порушень зі сторони кредитодавця вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», що відображено в постановах від 12.01.2022р. у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 р. у справі № 732/670/19, від 28.04.2021 р. у справі № 234/7160/20, від 10.06.2021 р. у справі № 234/7159/20, від 18.06.2021 р. у справі № 234/8079/20. Волевиявлення сторони щодо підписання договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Однак, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розуміла розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться. Враховуючи те, що позичальник (відповідач) не виконала умови договору та не повернула у строк встановлений в договорі отримані кошти, продовжує ними користуватися, то з урахуванням наведеного, позивач правовірно нарахував, а відповідач відповідно має заборгованість зі сплати тіла кредиту у розмірі 33530,47грн., заборгованість за по відсоткам у розмірі 21024,36грн., які передбачені умовами кредитного договору, паспорту кредиту, графікам сплати кредиту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень». Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Тому, даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту та відсотками у загальному розмірі 54554,83 гривень. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial