Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.07.2021 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, відповідачем цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором) підписано договір позики та отримано на свій рахунок грошові кошти в сумі 5\~000,00 грн. Кредитодавцем виступало ТзОВ «Маніфою». Під час ідентифікації позичальника останній пройшов однозначне встановлення особи. Позикові кошти за договором № 2683492 від 06.07.2021 надано строком на 20 днів. Проте відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 18\~363,50 грн., яка є документально підтвердженою. В добровільному порядку відповідач не погашає вказану суму заборгованості, тому позивач просить позов задовольнити, звернувшись до суду як новий кредитор за невиконаним боржником кредитним зобов`язанням. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.11.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав, Тому, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд вважає за необхідне провести розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Сторони в судове засідання не з`явилися, участі повноважних представників не забезпечили. Водночас, позивач одночасно із позовною заявою просив проводити розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечив. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов необхідно задоволити з таких підстав. Відповідно до ст.12-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В свою чергу, положеннями ст.525-527 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач уклав договір позики №2683492 від 06.07.2021 із ТзОВ «Маніфою». Цей договір підписано позичальником одноразовим електронним ідентифікатором. Грошові кошти в сумі 5\~000,00 грн. перераховані на банківську платіжну картку відповідача. Позика надана строком на 20 днів. Водночас, додатковою угодою № 1 від 26.07.2021 строк користування грошовими коштами продовжено на 30 днів, тобто до 25.08.2021. Відповідно до пп.2.4.3.-2.4.4. договору середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований: 1.99000 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики; базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1.99000 % від суми позики за кожен день користування позикою. Також кредитодавцем направлено відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор t35518, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов зазначеного вище договору позики. Як передбачено ст. 598-599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України. Згідно з розрахунками позивача сума боргу відповідача є обґрунтованою, документально підтвердженою та становить 18\~363,50 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5 000,00 грн. та заборгованість за нарахованими відсотками 13\~363,50 грн. Відповідні розрахунки не спростовані відповідачем та не викликають в суду жодних сумнів щодо їх відповідності фактичним обставинам справи і наявним у справі доказам. Отже, відповідачем умови кредитного договору не виконувалися взагалі, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту, що дає суду підстави для задоволення позову в повному обсязі. Крім того, 29.12.2021 ТзОВ «Маніфою» відступило кредиторські вимоги за договором позики № 2683492 від 06.07.2021 ТзОВ «Вердикт капітал», що підтверджується наявною у матеріалах справи копією договору №29/12-2021. Надалі кредиторські вимоги до відповідача відступлені на користь ТзОВ «Коллект центр» за договором від 10.01.2023 (порядковий номер боржника у реєстрі № 11391). Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Тобто, законодавець однаково регулює питання документального підтвердження фактичних та майбутніх витрат сторони, які неминуче будуть понесені у зв`язку з розглядом конкретної справи судом Попри вжите у ч.3 ст.142 ЦПК України формулювання про стягнення судом вже понесених (а не тих, які позивач змушений буде понести в майбутньому) витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу, враховуючи загальні засади (принципи) цивільного судочинства, було б неправильно в разі закриття провадження у справі після прийняття відмови позивача від позову (внаслідок задоволення його вимог відповідачем після відкриття провадження у цій справі), присуджувати до стягнення з відповідача лише фактично понесені позивачем витрат на дату постановлення судом ухвали про таке закриття. Витрати ТзОВ «Коллект центр» в сумі 9\~000,00 грн. на оплату наданої правничої допомоги підтверджуються документально та не викликають зауважень від суду щодо їхньої повноти і (або) достовірності. Незважаючи на наявність зазначених вище доказів, суд вважає за необхідне зменшити за результатами судового розгляду з власної ініціативи до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу виходячи з такого. Згідно з ч.4,5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, ціною позову, витраченим адвокатом часом на виконання відповідних робіт тощо. Суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу у разі недотримання критерію співмірності, за клопотанням іншої сторони. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, поведінку сторони під час розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України). Вирішуючи питання про можливість зменшення до стягнення з відповідача витрат позивача на правничу допомогу суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка сформульована у постанові від 16.11.2022 (справа № 922/1964/21), та дозволяє суду навіть з власної ініціативи зменшити розмір витрат на таку допомогу. Попри те, що вказана правова позиція суду касаційної інстанції стосується особливостей застосування положень ч.5 ст. 129 ГПК України, аналогічна за змістом норма міститься у ч.3 ст.141 ЦПК України, на чому окремо наголошується у відповідній постанові цього суду. Зміст відповідної правової позиції зводиться до того, що на відміну від загальних правил розподілу судових витрат, які діють залежно від результатів судового розгляду, за клопотанням сторони чи з ініціативи суду, враховуючи критерії, закріплені у ч.3 ст.141 ЦПК України, суд може у буквальному розумінні відступити від загального правила та зменшити чи взагалі не стягувати витрати на професійну правничу допомогу (п.112-114). Наявність критеріїв необґрунтованості чи непропорційності витрат на правничу допомогу ціні позову, затягування розгляду справи, небажання чи уникнення можливості досудового врегулювання спору мирним шляхом з урахуванням конкретних обставин справи дає суду можливість не присуджувати повністю або частково такі витрати, що понесені стороною, не на користь якої вирішено спір, з протилежної сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (принцип добросовісності у поведінці сторони може превалювати над результатом судового розгляду). До того ж, відповідне рішення суд вправі ухвалити навіть з власної ініціативи. За своїм змістом правила ч.3 ст. 141 ЦПК України є відступом від загального правила. Крім того, на предмет відповідності критеріям, які вказані у цій частині статті Кодексу, суд має оцінювати поведінку, дії чи бездіяльність обох сторін (п.115 згаданої вище постанови касаційного суду). Водночас, питання співмірності витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, які витрачено адвокатом, обсягом роботи (послуг) останнього та ціною позову передбачена також у ч.4 ст. 137 ЦПК України; за наявності такої неспівмірності суд має право винятково зменшити розмір витрат на правничу допомогу, але тільки за клопотанням іншої сторони, про що частково зазначено вище у цьому додатковому рішенні. Отже, передбачені у ч.4-6 ст.137 та ч.3 ст.141 ЦПК України правила регулюють різні правовідносини, перші з яких не мають стосунку до добросовісності поведінки, дій та рішень сторін у справі. Суд зазначає, що заявлені до стягнення витрати позивача на професійну правничу допомогу по суті складають майже половину ціни самого позову, що беззаперечно вказує на відсутність критерію пропорційності. Водночас, із матеріалів справи також вбачається, що позивачем не вживалися заходи досудового врегулювання спору з відповідачем після придбання прав вимоги до боржника. З урахуванням наведеного, витрати на правничу допомогу ТзОВ «Коллект центр», які підлягають до стягнення з [PERSON] , необхідно зменшити до 5\~000,00 грн.

Outcome: approved