Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

У серпні 2023 року позивачі звернулися із позовом до ТОВ «Інжинірікс Сервіс», [PERSON] , ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» про визнання недійсним договору, в якому просили суд: визнати недійсним договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 01.09.2022, укладений між ТОВ «Інжинірікс Сервіс» та співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] , в особі [PERSON] . Позовні вимоги мотивували тим, що вони (кожна окремо) є власниками квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , а тому є співвласниками цього багатоквартирного будинку. Вказували, що співвласниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку [ADDRESS] створено ОСББ «Червонозоряний 4-Г». 01.09.2022 між ТОВ «Інжинірікс Сервіс» та співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] , в особі [PERSON] , було укладено договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. У преамбулі договору зазначено, що укладаючи договір, [PERSON] діє на підставі Протоколу від 31.01.2022 № 01-22 Загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г». Згідно п.1.1 договору, управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. Позивачі вважали, що договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 01.09.2022, укладений між ТОВ «Інжинірікс Сервіс» і [PERSON] в якості представника співвласників багатоквартирного будинку, є недійсним. Зазначали, що виходячи з положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласники багатоквартирного будинку для управління будинком можуть створити об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, або, якщо мешканці не хочуть створювати ОСББ, то вони можуть найняти управляючу компанію, яка буде обслуговувати будинок. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 910/4687/19. Тобто з моменту створення та реєстрації відповідного об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, управління багатоквартирним будинком здійснюється виключно об`єднанням через свої органи управління. Тому зазначені у протоколі Загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» № 01-22 від 31.01.2022 повноваження [PERSON] на звернення до управителів (управляючих компаній) для отримання комерційних пропозицій та укладання договору про надання послуги з управління будинком з обраним управителем (управляючою компанією) (по питанню № 3), не можуть вважатися дійсними та належними, оскільки, на переконання позивачів, така форма представництва у даних правовідносинах при наявності факту створення та діяльності ОСББ, суперечить чинному законодавству. У випадку прийняття Загальними зборами ОСББ рішення про зміну форми управління багатоквартирним будинком, обрання управителя та затвердження умов договору з ним, такий договір укладається в інтересах співвласників саме ОСББ, а не одним із співвласників на умовах, які він одноосібно визначив прийнятними. Більше того, рішення Загальних зборів у вказаному протоколі по питанню № 3 викладено у такій редакції: «Уповноважити [PERSON] на звернення до управителів (управляючих компаній) для отримання комерційних пропозицій та укладання договору про надання послуги з управління будинком від імені ОСББ з обраним управителем (управляючою компанією)». Таким чином, навіть якщо приймати до уваги чинність на даний час вказаного рішення Загальних зборів ОСББ, то повноваження надані на укладання договору від імені ОСББ, а не від іменні співвласників. Тому стороною договору мало бути ОСББ, як юридична особа, а [PERSON] її представником. При цьому виключні повноваження Загальних зборів ОСББ, зокрема щодо зміни форми управління багатоквартирним будинком, обрання управителя та затвердження умов договору з ним не можуть бути делеговані іншим органам управління ОСББ або окремому співвласнику. Позивачі зазначали, що ані протокол № 01-22 від 31.01.2022, ані інші рішення Загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» не містять відомостей про прийняття співвласниками рішень щодо обрання управителя, затвердження умов договору з ним, а отже ані сама управляюча компанія, ані кошторис витрат не були проголосовані та затверджені на Загальних зборах, як того вимагає закон. Отже, будинок переданий в управління ТОВ «Інжинірікс Сервіс» без наявності волевиявлення співвласників будинку шляхом прийняття ними відповідного рішення на Загальних зборах. З урахуванням наведеного, позивачі стверджували, що у [PERSON] були відсутні повноваження на укладення оспорюваного договору, а оспорюваний договір не відповідає приписам статей 10, 12-14 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статей 9-11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». А тому є підстави для визнання такого договору недійсним, оскільки укладення спірного договору без рішення загальних зборів порушує право позивачів як співвласників на управління будинком. Також позивачі вказали, що за період здійснення управління будинком управитель вдвічі підняв тариф на послуги, обмежує права користування співвласниками і мешканцями будинку місцями загального користування, встановивши чіпи у ліфті, самовільно переобладнав та використовує допоміжні приміщення будинку не за їх цільовим призначенням. З огляду на це, позивачі просили суд позовні вимоги задовольнити. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2023 справу передано до провадження судді [PERSON]. Ухвалою суду від 05.09.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. Визначено відповідачам строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 25.09.2023 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подано спільну заяву про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів. 02.11.2023 представником відповідача-1 подано до суду відзив на позову заяву, у якому він проти позовних вимог заперечував. Заперечення мотивував тим, що даний спір належить до юрисдикції господарських судів, що підтверджується позицією ВП ВС, зокрема, у постановах від 02.02.2021 у справі № 906/1308/19, від 02.10.2019 у справі № 501/1571/16-ц, від 06.02.2019 у справі № 462/2646/17, від 02.02.2021 у справі № 906/1308/19, КГС ВС у постанові від 22.10.2021 у справі № 916/1636/21. Вказував, що посилання позивачів на те, що договір суперечить статтям 10, 12-14 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статей 9-11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» щодо затвердження кошторису та затвердження внесків виключно загальними зборами - є безпідставним та хибним в розумінні позовної вимоги про визнання договору недійсним. Наявність самого договору є фактом вчиненого правочину як формалізації домовленостей сторін, що відповідає ЦК України, ЦК України і, у даному випадку, типовому договору, а не як частина процесу його укладення. Позивачі серед фактичних обґрунтувань позову не зазначили жодних підстав недійсності правочину, яка передбачена ЦК України, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Зазначав, що позивачі 1-4 мають заборгованість з послуг по управлінню будинком, а позивач-4 є однією з осіб, що особисто на Загальних зборах ОСББ уповноважувала [PERSON] на звернення до управителів (управляючих компаній) та укладання договору про надання послуг з управління будинком від імені ОСББ з обраним управителем (управляючою компанією). Цей факт підтверджується листком письмового опитування співвласника до Протоколу № 01-22 загальних зборів ОСББ «Червонозоряний 4-Г», проведених 15.01.2022. Посилався, що належними відповідачами у цій справі є усі співвласники багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а не ТОВ «Інжинірікс Сервіс». Окрім цього, рішенням установчих зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г», оформлених протоколом № 1 від 03.07.2013, Очеретяного О.В. обрано головою Правління. Згідно наказу № 1/13 від 03.07.2013 Голови правління ОСББ призначено, а в подальшому відповідно до рішення зборів ОСББ, оформленого протоколом № 19-01 від 20.02.2019, переобрано Головою Правління ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» Очеретяного О.В. Однак, під час розгляду кримінального провадження, що розглядається Солом`янським районним судом міста Києві (справа № 760/14619/22) встановлено, що за результатами протиправних дій Очеретяним О.В. завдано майнової шкоди інтересам ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» в загальному розмірі на 767 158,31 грн. Окрім зазначеного, наказом Міністерства юстиції України від 18.11.2020 № 4014/5 скасовано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційну дію від 05.06.2019 № 10731050001024880 «Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи» щодо ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» якою було зареєстровано редакцію Статуту, затверджену позачерговими загальними зборами 30.05.2019. Після скасування статуту в редакції від 2019 року, ОСББ фактично не має чинного статуту оскільки положення статуту 2013 року суперечить Закону України «Про ОСББ», внаслідок чого ОСББ не може виконувати свої статутні цілі та функції. Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2020 у справі № 910/18428/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021, внаслідок грубих порушень порядку скликання, проведення загальних зборів та викривлення дійсних результатів голосування, визнано недійсним рішення загальних зборів ОСББ «Червонозорий, 4-Г», які проведені 20.02.2019, оформлені протоколом № 19-01 та проведені 28.05.2020, оформлені Протоколом № 4-20. За результатами визнання недійсними зазначених рішень Загальних зборів ОСББ не має діючого складу Правління, а відповідно не може виконувати самостійно функції, покладені на нього законом «Про ОСББ» та статутом. Тому, враховуючи той факт, що правління ОСББ на чолі з його головою повністю відсторонене, будинок фактично залишився без відповідального керування ОСББ, співвласниками будинку, в тому числі позивачем-4, було прийнято рішення здійснити залучення керуючої компанії з метою уникнути фатальних наслідків злочинної бездіяльності обраного керівництва ОСББ, яке своїми безвідповідальними діями довело стан будинку до аварійного. Наразі у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф в Україну більшість співвласників не проживають у будинку, що унеможливлює отримання достатньої кількість голосів для прийняття будь-яких рішень при проведення загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г». Відповідач звертає увагу суду на критичну значимість даної справи для всіх осіб, які проживають у багатоквартирному будинку [ADDRESS] , адже визнання договору недійсним залишить будинок без обслуговування, що буде мати непередбачувані наслідки для багатоквартирного будинку [ADDRESS] , у якому мешкає щонайменше 450 жителів. Більш того, без належного управління будинком небезпечним для мешканців може стати й відсутність підготовки будинку до опалювального сезону, підтримки технічного стану систем життєзабезпечення будинку в осінньо-зимовий період та періоди агресивних обстрілів рф об`єктів критичної інфраструктури. Враховуючи той факт, що відповідним Протоколом Загальних зборів ОСББ № 01-22 від 31.01.2022 встановлено порядок процедури укладання такого договору безпосередньо порядком денним зборів, а саме: «Розгляд пропозицій компаній щодо управління будинком за прямими договорами з власниками», відповідачу 2 - [PERSON] були надані повноваження на звернення до управителів (управляючих компаній) для отримання комерційних пропозицій та укладання договору про надання послуг з управління будинком від імені ОСББ з обраним управителем (управляючою компанією). 04.02.2022 були проведені загальні збори співвласників ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» за результатами проведення яких складено протокол загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» № 02-22 від 20.02.2022, розглянуті комерційні пропозиції та проєкти договорів, обрано управителем ТОВ «Інжинірікс Сервіс», погоджено умови договору. Тому зі змісту вищезазначених протоколів Загальних зборів ОСББ вказаний договір був укладений з дотриманням наступного порядку: (1) збір комерційних пропозицій від потенційних компаній управителів; (2) оцінка пропозицій та їх колективний розгляд співвласниками ОСББ; (3) оголошення потенційних кандидатів із найпривабливішими пропозиціями з управління будинком, що відповідають інтересам співвласників ОСББ; (4) обрання управителем ТОВ «Інжинірікс Сервіс», погодження умов договору з ТОВ «Інжинірікс Сервіс»; (5) підписання Договору на підставі наданих повноважень. Окрім цього, заявлена позивачем обставина щодо відсутності повноважень у [PERSON] на підписання оспорюваного договору, спростована протоколом загальних зборів ОСББ № 01-22 від 31.01.2022. З огляду на це, представник відповідача-1 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.11.2023 представник відповідача-1 подав до суду клопотання про долучення доказів. 25.09.2023 [PERSON] подано заяву про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів. 30.11.2023 представником відповідача-3 - Очеретяним О.В. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. В обґрунтування позиції зазначив, що загальні збори 15.01.2022 були проведені із порушеннями, а він, як голова правління ОСББ «Червонозоряний, 4-Г», довіреності на представництво інтересів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» на ім`я [PERSON] не видавав, свої повноваження голови правління ОСББ нікому не передавав, а оспорюваний договір укладено без участі, згоди та відома ОСББ «Червонозоряний, 4-Г». Вказував, що на загальних зборах 15.01.2022, які зазначені в протоколі від 31.01.2022, [PERSON] було доручено лише обрати і запропонувати членам ОСББ ряд управляючих компаній на альтернативній основі з пропозицією тарифів щодо житлових та нежитлових приміщень. Тоді як загальних зборів із остаточним вибором управляючої компанії і затвердження тарифів проведено не було. Окрім цього, підписувати договори згідно Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» може лише єдина уповноважена особа - голова правління ОСББ, яким [PERSON] ніколи не був обраний, окремих повноважень за довіреністю чи будь-яким іншим чином не отримував. 18.12.2023 представником відповідача-1 подано додаткові пояснення, у який останній зазначив, що Очеретяний О.В. не мав повноважень підписувати відзив на позовну заяву, оскільки рішенням Міністерства юстиції України від 18.11.2020 № 4014/5 редакцію статуту ОСББ, на який посилається Очеретяний О.В. , повернуто до первинної редакції, тобто тієї, що діяла на 2013-й рік, проте даний статут не дає останньому жодних повноважень, оскільки ця редакція статуту ОСББ суперечить положенням профільного закону. Такої ж думки дотримується Вищий Господарський Суд України в своїй Постанові від 30.01.2017 у справі № 910/13446/16, що стосується сусіднього будинку та ОСББ «Червонозоряний, 4-В» та Верховний суд в своїй постанові від 09.10.2023 по справі справа № 522/4951/22. Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2020 у справі № 910/18428/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021, внаслідок грубих порушень порядку скликання, проведення загальних зборів та викривлення дійсних результатів голосування, визнано недійсними рішення загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г», які проведені 20.02.2019, оформлені протоколом № 19-01 та проведені 28.05.2020, оформлені протоколом № 4-20. За результатами визнання недійсними зазначених рішень загальних зборів ОСББ немає діючого складу правління, а відповідно не може виконувати самостійно функції покладені на нього законом «Про ОСББ» та статутом. 26.12.2023 представником позивача-1 подано до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 02.01.2024 представником позивача-1 подано до суду відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що позов обґрунтовано тим, що у [PERSON] були відсутні повноваження на укладення оспорюваного договору, а оспорюваний договір не відповідає приписам статей 10, 12-14 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статей 9-11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», тому підлягає визнанню недійсним на підставі частин 1, 3 ст. 215, частин 1, 2 ст. 203 ЦК України. Вказувала, що внаслідок визнання недійсними рішенням Господарського суду м. Києва від 28.04.2021 у справі № 910/18428/20 рішень Загальних зборів ОСББ від 20.02.2019 (протокол № 19-01) та від 28.05.2020 (протокол № 4-20), якими змінювався склад правління ОСББ, вказаний орган може діяти у попередньому складі. Рішення загальних зборів ОСББ, яким було обрано членів правління у попередньому складі (до прийняття вищевказаних, визнаних недійсними рішень), не оскаржувалося та не скасовано. Зазначала, що інформація про проведення 04.02.2022 Загальних зборів ОСББ, існування вищевказаного протоколу загальних зборів ОСББ № 02-22 від 20.02.2022 дійшла до відома позивачів лише під час провадження у даній справі, саме з відзиву відповідача на позовну заяву. Стверджувала, що з урахуванням предмета доказування у справі та значення наданого відповідачем протоколу загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» № 02-22 від 20.02.2022 для вирішення справи по суті, моменту його оприлюднення та змісту, є підстави вважати його недопустимим та недостовірним доказом. А тому таким, що не може бути прийнятий судом. Оскільки по другому питанню порядку денного, зазначеного в протоколі № 02- 22 від 20.02.2022 щодо погодження умов управління з ТОВ «ІНЖИНІРІКС CEPBIC» та обрання управителем для передачі функцій з управління багатоквартирним будинком згідно договору з ціною послуги на управління на 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення, визначеною в комерційний пропозиції (додаток 1 до даного Протоколу), «за» проголосували 82 особи, що становить 36,77% від загальної кількості голосів, а тому підстав для прийняття такого рішення немає. Тому просила позовні вимоги задовольнити. 18.02.2024 представником позивача-1 подано до суду клопотання про витребування доказів. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2024 цю справу передано до провадження судді Усатової І.А. у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] 06.09.2024 представником позивача подано до суду заяву про зупинення провадження у справі. 14.03.2025 представником позивача-1 подано до суду клопотання про долучення доказів. 27.03.2025 представником відповідача-1 було подано до суду заперечення на клопотання про долучення доказів. 09.04.2025 представником позивача-1 подано до суду додаткові пояснення. 18.04.2025 представником відповідача-1 було подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 09.05.2025 було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача-1 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 09.05.2025 було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача-1 про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 09.05.2025 було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача-1 про витребування доказів. Ухвалою суду від 09.05.2025 було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Ухвалою суду від 28.05.2025 заяву позивачів про відвід головуючої судді Усатової І.А. визнано необґрунтованою. Передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України для її подальшого вирішення. 26.05.2025 представником відповідача-2 подано додаткові пояснення. Ухвалою суду від 03.06.2025 у задоволенні заяви позивачів про відвід судді Усатової І.А. було відмовлено. 06.06.2025 позивачами 1, 2, 4 подано заперечення на додаткові пояснення представника відповідача-1. Ухвалою суду від 25.11.2025 було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог. Відповідачем-2 відзиву на позовну заяву не подано. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 344511777 від 29.08.2023 (т. 1 а.с. 17, 18). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 344512906 від 29.08.2023 (т. 1 а.с. 19, 20). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 344514131 від 29.08.2023 (т. 1 а.с. 21). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 344515047 від 29.08.2023 (т. 1 а.с. 22). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.08.2012, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (т. 1 а.с. 22). Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Тому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Співвласниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку [ADDRESS] 30.07.2013 створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Червонозоряний, 4-Г», що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 24, 25). Вбачається, що 01.09.2022 між ТОВ «Інжинірікс Сервіс» (далі - управитель) в особі директора Пилаєва В.В., який діє на підставі статуту, з однієї сторони, та співвласники багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] (далі - співвласник) в особі Турова С.О., що діє на підставі Протоколу від 31.01.2022 № 01-22 Загальних зборів ОСББ «Червонозоряний, 4-Г», з іншої сторони (далі - сторони), укладено договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком(т. 1 а.с. 26-31). Відповідно до пунктів 1-4 договору управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком (далі - послуга з управління), що розташований за адресою [ADDRESS] (далі будинок), а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. Список співвласників і площа квартир та приміщень, що перебувають у їх власності, станом на дату укладення договору, зазначаються у додатку 1 до договору, що є невід`ємною його частиною. Загальні відомості про будинок зазначаються у додатку 2 до договору і є невід`ємною його частиною. Послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території. Послуга з управління включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок, а також належні до нього будівлі, споруди та прибудинкова територія, згідно з відомостями про таку земельну ділянку, що містяться у Державному земельному кадастрі, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками. Послуга з управління надається відповідно до вимог до якості згідно з додатком 4 до цього договору, що є його невід`ємною частиною. Технічна документація на будинок передається управителю згідно з актом приймання-передачі технічної документації відповідно до додатка 3 до цього договору (інформація про особу (попередній управитель будинку чи особа, уповноважена співвласниками або об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку), що передає технічну документацію) не пізніше, ніж протягом 30 днів з дня, наступного за днем набрання чинності цим договором. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 стверджував про належність цього спору до юрисдикції господарських судів, а тому, перш за все, суду належало вирішити питання щодо юрисдикції спору. За приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування. Отже, ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за пунктами 1, 3 ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів. Частиною 1 ст. 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Законом України «Про ОСББ» визначено правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку. Відповідно до визначень, наведених у ст. 1 Закону України «Про ОСББ», ОСББ - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Співвласники багатоквартирного будинку - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором зі співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про ОСББ» вказаний Закон регулює: порядок створення, реєстрації, реорганізації, діяльності і ліквідації об`єднань, асоціацій; відносини суб`єктів права власності щодо користування та розпорядження спільним майном співвласників у об`єднанні; відносини між об`єднаннями та асоціаціями; відносини між об`єднаннями, асоціаціями і органами державної влади та органами місцевого самоврядування; відносини між об`єднаннями і господарюючими суб`єктами. За ст. 4 Закону України «Про ОСББ» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. ОСББ відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном ОСББ, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем та відповідачем у суді. Тож законодавець визначає ОСББ як юридичну особу приватного права (створену в добровільному порядку шляхом її заснування власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку на підставі домовленості між собою), створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна. За висновками, які містяться, зокрема, в постановах від 02.10.2019 у справі № 501/1571/16-ц, від 06.02.2019 у справі № 462/2446/17, Велика Палата Верховного Суду вказала про розгляд господарськими судами спорів у правовідносинах, які стосуються порядку створення, реєстрації, реорганізації, діяльності і ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, з огляду на характер спірних правовідносин, оскільки такі спори виникають при здійсненні права управління юридичною особою, а тому є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи незалежно від суб`єктного складу такого спору. Також відповідно до ст. 12 Закону України «Про ОСББ» ОСББ через свої органи управління здійснює управління багатоквартирним будинком. Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання. За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Якщо функції з управління багатоквартирним будинком за рішенням загальних зборів об`єднання передано управителю, відносини з управління регулюються договором, укладеним між об`єднанням і управителем, умови якого повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства (ст. 13 Закону України «Про ОСББ»). За положеннями ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносин, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку (ч. 1 ст. 2 вказаного Закону). За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку. Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - ОСББ (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку) (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. За ч. 1 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. Наявність вказівки на особливості законодавчого регулювання порядку проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень не означає того, що зі створенням ОСББ на правовідносини з управління спільним майном багатоквартирного будинку вже не поширюються приписи Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», адже за таких обставин співвласники багатоквартирних будинків не перестають бути учасниками відносин зі здійснення права власності у багатоквартирному будинку. Стаття 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначає права співвласників багатоквартирного будинку. За змістом пунктів 1, 2 частини першої цієї статті співвласники багатоквартирного будинку мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника. Разом з тим, за змістом пунктів 1, 5 ч. 1 ст. 7 указаного Закону, співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників. Аналогічні вимоги містять положення ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом Отже, управління майном багатоквартирного будинку є правом (та, відповідно, обов`язком) власників приміщень у багатоквартирному будинку, яке може реалізовуватися та виконуватися ними через ОСББ, створене в цьому будинку, або шляхом передачі відповідних функцій (чи їх частини) управителю або асоціації. Визначення порядку управління багатоквартирним будинком (тобто, вирішення питання про те, наділити цими функціями ОСББ, створене в цьому будинку, чи передати відповідні функції (чи їх частину) управителю або асоціації, є невід`ємною складовою реалізації прав та виконання обов`язків співвласниками багатоквартирного будинку щодо належного утримання та управління спільним майном, що здійснюється за їх безпосереднім волевиявленням. Управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів ОСББ) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Істотними умовами договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком є: перелік послуг; вимоги до якості послуг; права і обов`язки сторін; відповідальність сторін за порушення договору; ціна послуг; порядок оплати послуг; порядок і умови внесення змін до договору; строк дії договору, порядок і умови продовження дії та розірвання договору (частини 1-4 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Водночас відносини, що виникають у процесі надання послуг з управління багатоквартирним будинком, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», згідно зі ст. 13 якого залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). За визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору, а управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Споживачами такої послуги може бути індивідуальний споживач (фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги), або колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору (ч. 1 ст. 1, 9, п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. Тобто надання управителем послуг з управління будинком породжує права та обов`язки між співвласниками багатоквартирних будинків і виконавцем таких послуг. За ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; відповідно до положень частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як установлено судом вище, позивачі звернувся з позовом до ТОВ «ІнжиніріксСервіс», [PERSON] , ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» про визнання недійсним договору на надання послуги з управління багатоквартирним будинком, укладеного співвласниками багатоквартирного будинку, якими також є позивачі, та ТОВ «ІнжиніріксСервіс» - виконавцем цих послуг, указавши на порушення укладенням спірного договору прав позивачів - фізичних осіб, як співвласників багатоквартирного будинку. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. З огляду на викладене, враховуючи предмет, характер спору та суб`єктний склад його сторін, суд вважає, що спір у цій справі виник стосовно прав і обов`язків позивачів щодо користування та розпорядження спільним майном як співвласників багатоквартирного будинку, тому має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2021 у справі № 906/1308/19. Посилання відповідача на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема у справах № 462/2646/17, № 501/1571/16-ц, № 826/10249/18, та твердження про можливість розгляду спору у цій справі господарським судом з огляду на характер спірних правовідносин, оскільки спір виникає при здійсненні права управління юридичною особою, а такий спір є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи (п. 3 ст. 20 ГПК України), незалежно від суб`єктного складу такого спору (ч. 6 ст. 30 ГПК) є помилковими, тому що спірні правовідносини у вказаних справах стосувалися порядку створення, реєстрації, діяльності і ліквідації об`єднань, організацій. Натомість спір у справі, що розглядається, стосується реалізації прав та виконання обов`язків позивачів у межах здійснення ними, як співвласниками, володіння, користування і розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, учасника правовідносин з надання житлово-комунальних послуг. Тому суд відхиляє доводи відповідача-1 про належність цієї справи до господарської юрисдикції. Щодо суті заявлених позовних вимог. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до частин 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У свою чергу частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Одним із доводів позовної заяви щодо недійсності цього правочину є твердження позивачів про неможливість укладення договору про управління багатоквартирним будинком у разі створення у ньому ОСББ. Як уже зазначалося вище, управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - ОСББ (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Тобто саме співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. Більше того, ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» має назву «прийняття рішень щодо управління багатоквартирним будинком зборами співвласників» та ч. 1 цієї статті визначає порядок прийняття такого рішення, зокрема у разі створення у багатоквартирному будинку об`єднання співвласників, та за цієї умови проведення зборів та прийняття відповідних рішень здійснюються згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. Отже, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» не забороняє співвласниками багатоквартирного будинку, в якому створено ОСББ, приймати рішення щодо управління багатоквартирним будинком іншим управителем (не ОСББ), а лише визначає інший порядок проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень з відсилкою на Закон України «Про ОСББ». За змістом статті 10 Закону України «Про ОСББ» загальні збори скликаються і проводяться в порядку, передбаченому цим Законом для установчих зборів, правлінням об`єднання або ініціативною групою з не менш як трьох співвласників. Кожний співвласник (його представник) під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить більш як 50 % загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, кожний співвласник має один голос незалежно від кількості та площі квартир або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. Статутом об`єднання може бути встановлено інший порядок визначення кількості голосів, що належать кожному співвласнику на загальних зборах. Отже, створення у багатоквартирному будинку ОСББ не виключає можливості передання функцій з управління будинком іншому управителю, а тому доводи позивачів у цій частині суд відхиляє. Окрім цього, позивачі стверджували, що співвласники багатоквартирного будинку не приймали рішень щодо обрання управителя, затвердження умов договору з ним, а отже ані сама управляюча компанія, ані кошторис витрат не були проголосовані та затверджені на Загальних зборах, як того вимагає закон. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про: визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем; визначення повноважень управителя щодо управління багатоквартирним будинком; визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком; прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (укладення індивідуального та/або колективного договору про надання комунальної послуги). Статтею 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. 15.01.2022 було проведено загальні збори ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» за наслідком яких складено протокол № 01-22 від 31.01.2022, яким затверджено прийняття загальними зборами рішень, зокрема уповноважити [PERSON] на звернення до управителів (управляючих компаній) для отримання комерційних пропозицій та укладення договору про надання послуги з управління будинком від імені ОСББ з обраним управителем (управляючою компанією) (т. 1 а.с. 32-34). Тобто цим рішенням загальних зборів ОСББ уповноважено [PERSON] : звернутися до управителів (управляючих компаній) для отримання комерційних пропозицій; укласти договір про надання послуги з управління будинком від імені ОСББ з обраним управителем (управляючою компанією). Водночас цим рішенням не уповноважено [PERSON] самостійно обирати управителя, визначити умови договору, оскільки такі повноваження мають виключно збори співвласників. Надалі 04.02.2022 було проведено загальні збори ОСББ «Червонозоряний, 4-Г» за наслідком яких складено протокол № 02-22 від 20.02.2022 (т. 2 а.с. 33). Під № 2 на порядку денному зборів було питання: розглянули комерційні пропозиції ТОВ «Сучасні Муніципальні Технології» та ТОВ «Інжинірікс Сервіс» щодо умов договору управління та надані проєкти договорів. Запропоновано погодити умови договору управління з ТОВ «Інжинірікс Сервіс» та обрати дану компанію управителем для передачі функцій з управління багатоквартирним будинком згідно договору з ціною послуги на управління на 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення, визначеною в комерційній пропозиції (додаток 1 до даного протоколу). За наслідком голосування співвласників по цьому питанню було ухвалено рішення: погодити умови договору управління з ТОВ «Інжинірікс Сервіс» та обрати дану компанію управителем для передачі функцій з управління багатоквартирним будинком згідно договору з ціною послуги на управління на 1 кв.м загальної площі житлового або нежитлового приміщення, визначеною в комерційній пропозиції (додаток 1 до даного Протоколу). На виконання цього протоколу із ТОВ «Інжинірікс Сервіс» було укладено оспорюваний договір. Тобто, рішення про обрання управителя, затвердження умов договору з ним було прийнято зборами співвласників багатоквартирного будинку, а не [PERSON] особисто, що спростовує доводи позивачів, викладені у позовній заяві. Посилання позивачів на неналежність та недопустимість доказу - протоколу № 02-22 від 20.02.2022 з огляду на порушення порядку проведення зборів, фіксування у ньому недостовірної інформації, суд відхиляє, позаяк такі доводи позивачів фактично зводяться до оскарження рішення зборів співвласників, оформлених цим протоколом, що не є предметом цього позову та належить до оцінки суду господарської юрисдикції. Водночас суд також установив, що позивач-4 скористалася своїм правом та звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів, оформлених протоколом № 02-22 від 20.02.2022 з додатками (справа № 910/6656/24). Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів, оформлених протоколом № 02-22 від 20.02.2022 з додатками. Господарський суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем не було порушено порядок скликання та проведення оскаржуваних зборів, та не було порушено положення ч. 14 ст. 10 Закону України «Про ОСББ» під час визначення наявності необхідного кворуму для прийняття рішення по спірним питанням, суд дійшов до висновку про те, що позов є необґрунтованим, а відтак, не підлягає задоволенню. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі № 910/6656/24 залишено без задоволення, а рішення залишено без змін. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.05.2025 касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі № 910/6656/24 закрито. Тобто рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі № 910/6656/24 набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому суд враховує обставини, установленні рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2024 у справі № 910/6656/24 щодо відповідності вимогам закону рішення загальних зборів, оформлених протоколом № 02-22 від 20.02.2022 з додатками. З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір укладено з дотриманням статей 10, 12 - 14 Закону України «Про ОСББ» та статей 9 - 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а тому відхиляє доводи позивачів у цій частині. Окрім цього, позивачі стверджували про відсутність у [PERSON] повноважень на підписання оспорюваного договору, оскільки право на підписання цього договору було в уповноважених осіб ОСББ. Як було установлено судом вище, рішенням загальних зборів ОСББ, оформленим протоколом № 01-22 від 31.01.2022, уповноважено [PERSON] , зокрема, укласти договір про надання послуги з управління будинком від імені ОСББ з обраним управителем (управляючою компанією). Тобто зборами співвласників було уповноважено саме [PERSON] на укладення спірного договору. Згідно ст. 10 Закону України «Про ОСББ» органами управління об`єднання є загальні збори об`єднання, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Згідно із п.4.2. ст. 4 Статуту ОСББ «Червонозоряний 4-Г» вищим органом управління Об`єднання є загальні збори. Пунктом 5.8. ст. 5 Статуту ОСББ «Червонозоряний 4-Г» визначено, що рішення, прийняті на загальних зборах, є обов`язковими для всіх членів Об`єднання та власників квартир та нежитлових приміщень. За приписами п. 2.6. ст. 2 Статуту ОСББ «Червонозоряний 4-Г» Об`єднання зобов`язане, у випадках передбачених законодавством України, Статутом Об`єднання, представляти інтереси членів Об`єднання відповідно до наданих повноважень у відносинах із третіми особами. Згідно з Типовим договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.2018 № 712, такий договір підписує управитель та співвласник(и), уповноважений зборами співвласників багатоквартирного будинку, або особи, уповноважені статутом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, уповноважена особа виконавчого органу відповідної місцевої ради, за рішенням якого призначається управитель. Отже, судом установлено, що [PERSON] був уповноважений на підписання цього договору рішенням загальних зборів ОСББ, оформленим протоколом № 01-22 від 31.01.2022. Рішення загальних зборів ОСББ, оформлене протоколом № 01-22 від 31.01.2022, у частині уповноваження [PERSON] укласти договір про надання послуги з управління будинком від імені ОСББ з обраним управителем (управляючою компанією) позивачами у порядку господарського судочинства не оспорювалося та є чинним. Тоді як суд у межах цієї справи позбавлений права надавати оцінку цьому рішенню загальних зборів та досліджувати його правомірність. Посилання позивачів на лист Міністерства розвитку громад та територій № 1951/37/3ВГ від 12.03.2025 суд відхиляє, позаяк порушені позивачами питання належать до питань права, оцінка яких належить виключно до компетенції суду. Більше того, у самому листі Міністерства розвитку громад та територій № 1951/37/3ВГ від 12.03.2025 зазначено, що відповідно до Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (зі змінами), Мінрозвитку не наділено повноваженнями визначати правомірність та законність будь-яких дій та рішень учасників правовідносин. Також слід зауважити, що листи Мінрозвитку не встановлюють норм права і мають лише інформаційний характер. З огляду на це, суд вважає необґрунтованими доводи позивачів і у цій частині. Отже, позивачами не доведено існування умов, визначених статтями 203, 215 для визнання оспорюваного договору недійсним. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON] . Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачі самостійно визначають предмет, підстави позову, обґрунтовують в позовній заяві, у чому саме полягає порушення їх прав та інтересів, зазначають суб`єктний склад у судовому процесі. Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, суб`єктний склад цих конкретних спірних правовідносин, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Верховний Суд з огляду на вище вказані міркування виснував, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права. Під час розгляду справи суд має перевірити вищевказане у розрізі доводів та доказів як позивачів так і відповідачів, з огляду на тягар доказування, ураховуючи принцип змагальності та диспозитивності, завдань цивільного судочинства в цілому. Суд звертає увагу, що сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17). Визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів процесу є правом позивача. Проте саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ЦПК України, ураховуючи завдання цивільного судочинства має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір. За змістом наведених норм сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17). Отже належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Звідси належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення. Згідно положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст. 215 цього ж Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті ЦК України). Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (що і має місце у даній справі), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. Як неодноразово вказував Верховний Суд (див. наприклад постанови від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 18.11.2020 у справі № 318/1345/17, від 14.04.2021 у справі № 552/3469/18) у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц вказано, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо відповідача належного. Під час розгляду справи було установлено, що сторонами оспорюваного правочину були ТОВ «Інжинірікс Сервіс», в інтересах якого діяв директор Пилаєв В.В., та співвласники багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , в інтересах яких діяв [PERSON] . Тобто сторонами та належними відповідачами у цій справі є ТОВ «Інжинірікс Сервіс» та співвласники багатоквартирного будинку, які представлені в особі ОСББ «Червонозоряний, 4-Г». Водночас [PERSON] не був стороною оспорюваного договору, а лише підписував його в інтересах співвласників багатоквартирного будинку, тому він не є належним відповідачем. Тож у задоволенні позивних вимог до відповідача [PERSON] слід відмовити із цих підстав. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають. Окрім цього, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17. З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому, суд зазначає, що усім без винятку доводам сторін, викладеним у численних процесуальних документах, поданих до суду, оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачами.

Outcome: dismissed