Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

В липні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо сина - [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів в розмірі із всіх видів доходу (заробітку) відповідача до повноліття дитини. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з відповідачкою в шлюбі не перебували, однак мають спільного сина - [PERSON] . Останній рік дитина проживала з батьком за адресою : [ADDRESS] , мати жодної участі у вихованні сина не брала. В квітні 2025 року позивача було мобілізовано, а хлопчика передано матері, яка не належним чином доглядала за дитиною, в результаті чого дитину було відібрано в матері та передано до комунального закладу соціального захисту центр соціальної підтримки дітей та сімей « [PERSON] ». Наразі заклад евакуйовано до м. Мукачево, де і перебуває дитина. Позивач просить позбавити батьківських прав дружину аби він зміг виховувати сина самостійно та просить стягнути також аліменти на утримання сина. Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра від 20 серпня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра від 26 серпня 2025 року замінено третю особу - Управління - служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради на належну третю особу - Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра від 15 жовтня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідачка зловживає спиртними напоями, її лікували у профільних центрах, «кодували», однак жінка поверталась до шкідливої звички. За сином належного догляду не було, на фоні зловживання алкоголем, вона йшла з дому на кілька днів, а дитина тим часом залишалась сама. Представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, кожна окремо, підтримали позовні вимоги. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні намагався захистити матір, але показав, що були дні коли їсти не було що і мати залишала його самого на кілька днів. При цьому вказував, що мати їсти готувала, однак окрім каші не міг назвати жодної страви, яку готувала мати, як і фруктів, які споживав, окрім яблук. Солодощі мати наче й купувала, але сказати, що його улюблене, або ж які смакував назвати не міг. Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , народився [INFO] . Батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Дитина проживала та була зареєстрована разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №2046 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 29 травня 2025 року. [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується довідкою від 27 червня 2025 року та має у власності квартиру, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири. [PERSON] з 31 травня 2025 року і по теперішній час знаходиться в комунальному закладі соціального захисту центр соціальної підтримки дітей та сімей « [PERSON] », який переміщено до м. Мукачево. За час перебування дитини у центрі, мати не виходила на зв`язок з адміністрацією центру. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина - [PERSON] від 10 жовтня 2025 року при обстеженні умов проживання [PERSON] не було можливості отримати від останньої які - небудь пояснення, так як та перебувала в стані алкогольного сп`яніння. Є велика заборгованість по оплаті комунальних послуг, умови проживання потребують налагодження та значного покращення. Сім`я [PERSON] отримувала послуги з соціального супроводу, однак умов не дотримувалась, є не працевлаштованою, а фактично дитиною опікувалась тітка. 31 грудня 2024 року [PERSON] через алкогольне оп`яніння залишила ввімкненою газову плиту, що призвело до поширення газу по будинку і перекриття газу газовою службою для усього під`їзду. 7 січня 2025 року під час відвідування сім`ї фахівцем їжі для дитини не знайшлось. Мати залишала дитину навесні 2025 року без догляду та утримання, не повідомляла про своє місцезнаходження, телефонний зв`язок не підтримувала. Дитину досить часто утримував батько, годував, контролював дозвілля.29 травня 2025 року хлопчик сам зателефонував фахівцю центру соціальних служб та повідомив, що три дні проживає в квартирі батька без будь-якого піклування та їжі. Батько ж в той час був затриманий на вулиці та мобілізований без можливості повідомити про це завчасно. 30 травня 2025 року [PERSON] був направлений до КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Барвінок». Вважають за доцільне побавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] . Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Інтереси дитини захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також згідно ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. При вирішенні даної справи, суд враховує також і практику ЄСПЛ, зокрема у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 року, вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України"). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дитиною та матір`ю зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідачки, позбавлення її батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідачки на повагу до її сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції, адже відповідачка самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків та фактично поставила під загрозу життя дитини, залишаючи увімкненим газ, залишаючи дитину без нагляду під час тривог в умовах агресії російської федерації з достатній близькості до лінії бойових дій, а також без харчування . Суд вважає висновок органу опіки та піклування обґрунтованим, в ньому наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка без поважних причин протягом тривалого часу свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунулась від виховання та утримання дитини, а отже поведінка [PERSON] відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. При цьому, держава через соціальну підтримку і супровід сприяла та допомагала матері в її оголошеному прагненні зберегти родину, однак сама жінка, окрім заяв, жодних дій для того не вчинила. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст.166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, серед іншого, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно із ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В даному випадку норми закону передбачають обов`язковість батьків утримувати своїх дітей. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд погоджується з обраним позивачем розміром аліментів та вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно із ч.1 ст.191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Судом задоволено позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору в частині стягнення аліментів, а тому з відповідачки в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 1 211, 20 грн., що відповідає нормам ч.1 ст. 141 ЦПК України. В іншій же частині позовних вимог, судові витрати понесені позивачем слід стягнути з відповідача на його користь.

Outcome: approved