Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Адвокат О.Браславська звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача Ю.Ліпського неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 180532,46 гривень за період з 01.05.2018 по 31 серпня 2024 року, а також витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу адвоката. В обґрунтування позову зазначено, що сторони по справі мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з матір`ю позивачкою [PERSON] , та повністю знаходиться на її утриманні. За рішенням Зміївського районного суду Харківської області, з відповідача [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі всіх видів доходів платника аліментів. 06 лютого 2015 року державним виконавцем ДВС Зміївського РУЮ відкрито виконавче провадження № 46384593 з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів. За цей час відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує аліменти на утримання дитини, і станом на 31.08.2024 року заборгованість за аліментами складає 180532,46 гривень. Посилаючись на норми статті 196 Сімейного кодексу України та позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену в подібних правовідносинах у постанові від 03.04.2019 року по справі № 333/6020/16, про те, що розмір пені обмежується розміром боргу, позивач зазначила, що розмір пені, яка має бути сплачена відповідачем тільки за 2018 рік, вже перевищує розмір заборгованості, а тому подальший розрахунок пені за наступні періоди несплати аліментів до дня подання позову немає значення, а отже просить стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 180532,46 гривень за період з 01.05.2018 по 31 серпня 2024 року, а також витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу адвоката в розмірі 3000,00 гривень. Просила справу розглянути за її відсутності (а.с.1-4) Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 25.11.2024 року для розгляду справи визначено суддю Шахову В.В.(а.с.23) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.12.2024 року відкрито провадження за позовною заявою та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.26). На підставі розпорядження керівника апарату суду від 21.01.2025 року протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями в зв`язку з відставкою судді В.Шахової для розгляду справи визначено головуючим суддю В.Філіп`єву (а.с.38-39) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 05.02.2025 року справу прийнято до провадження судді В.Філіп`євої, призначено судове засідання у справі з повідомленням її учасників про дату, час і місце судового розгляду (а.с.40) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.06.2025 року витребувано зі Зміївського відділу ДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції завірені належним чином копію матеріалів виконавчого провадження № 621/2717/14-ц, та копію розрахунку заборгованості відповідача по аліментам (а.с.55) 10.07.2025 витребувані матеріали надійшли до суду. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача подала заяву, в якій просила судовий розгляд справи проводити за її та позивача відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі в разі повторної неявки відповідача. Відповідач в судові засідання не з`явився, відзиву на позов не подавав, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відзиву на позов чи інших заяв, що перешкоджають розгляду справи по суті, до суду не подавав. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01.12.2025 року постановлено провести заочний розгляд справи на підставі ч.4 статті 223, ч.1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви та відзиву на позов, а також надані сторонами докази, судом встановлено наступне: Позивач [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Зміївським РВ ГУДМС України в Харківській області 23.12.2008 року (а.с.8-13) Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою відділу надання адміністративних послуг Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області №2707 від 02.12.2024 року (а.с.25) Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Чемужівською сільською радою Зміївського району Харківської області 11.03.2009 року, актовий запис №6 (а.с.14) Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.02.2015 року (ВП № 46384593), у відділі Державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист № 621/2717/14-ц, виданий 28.11.2014 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів. Боржник [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Заява про примусове виконання подана 04.02.2015 року (а.с.19, 58-59, 63) Постановами державного виконавця від 23.03.2017, 13.06.2017, 15.08.2017, 12.03.2018 року звернуто стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника, а також накладено арешт на майно боржника відповідача [PERSON] - в зв`язку з наявністю заборгованості за аліментами понад три місяці (а.с.70-72) Постановою державного виконавця від 03.03.2018, 23.03.2018 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки заборгованість боржника за період з вересня 2014 по лютий 2018 року складає 42593,50 грн (а.с.73, 75) Постановою державного виконавця від 23.03.2018 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною та іншими видами зброї (а.с.76) Як вбачається з копії матеріалів виконавчого провадження АСВП №46384593, Зміївським районним судом Харківської області на виконання рішення суду по цивільній справі № 621/1489/20 від 24.12.2020 року видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] пені за прострочення сплати аліментів за період з 22.09.2014 по 31.07.2020 року в розмірі 53085,31 гривень (а.с.60) Постановою державного виконавця від 25.05.2021 року на виконання вище зазначеного виконавчого листа відкрито виконавче провадження № 65309904 (а.с.62) Постановами державного виконавця від 22.10.2019 року, 03.02.2023 накладено арешт на грошові кошти боржника (а.с.81-83) Згідно розрахунку заборгованості, складеного станом на 31.08.2024 року заступником начальника Зміївського відділу ДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на 28.02.2018 року, заборгованість відповідача за аліментами складала 42593,50 гривень. Нарахування аліментів, що підлягали сплаті відповідачем на користь позивачки, здійснювалися виходячи з розміру середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості, і з лютого 2018 по 31.08.2024 року відповідачеві нараховано до сплати 248215,43 гривень, з них сплачено 67682,97 гривень, а загальний розмір заборгованості становить 180532,46 гривень. (а.с.20-21,99-100) 05.03.2025 року державним виконавцем відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» відомості про відповідача [PERSON] внесено до Єдиного реєстру боржників (а.с.91) Постановою державного виконавця від 05.03.2025 року встановлено тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (а.с.95) Постановою державного виконавця від 05.03.2025 року на підставі ч.14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з наявною заборгованістю боржника по аліментах, що перевищує суму відповідних платежів за три роки, з відповідача стягнуто штраф на користь стягувача в розмірі 50% від суми заборгованості в розмірі 97295,98 гривень Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом, або домовленістю (договором) сторін відповідно до ч.4 статті 15 Сімейного кодексу України Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість, вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Зокрема, статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, відповідно до ч.2 статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ч.2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.5 статті 183 Сімейного кодексу України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч.1 статті 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Згідно з роз`ясненнями пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена статтею 196 СК України, відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема: у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Верховний Суд у своїй постанові від 19.02.2024 року по справі № 761/893/24 року, посилаючись на усталену практику касаційної інстанції зазначив, що «неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання…Після порушення боржником свого обов`язку, неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів…Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти» Нормами Закону № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20 відсотків суми несплачених аліментів), за два роки (30 відсотків суми несплачених аліментів), за три роки (50 відсотків суми несплачених аліментів). Отже, відповідно до абзацу 3, 5 ч.14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу. Зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення постанови про накладення штрафу та її сума, з якою пов`язано визначення розміру штрафу. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] , починаючи з 2014 року несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує аліменти на утримання свого неповнолітнього сина, тобто ухиляється від виконання батьківського обов`язку, встановленого законом і рішенням суду. Позивачем в позовній заяві заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 180532,46 гривень за період з 01.05.2018 по 31 серпня 2024 року та зазначено, що оскільки пеня за несплату аліментів з квітня 2018 по вересень 2018 року перевищує загальний розмір заборгованості відповідача, то подальший розрахунок пені за наступні періоди не має значення. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до відповідача за заявами позивачки неодноразово застосовувалися різні види відповідальності за ухилення від сплати аліментів, в тому числі, стягнення пені за період 22.09.2014 по 31.07.2020 року в розмірі 53085,31 гривень (а.с.60), а також штраф на користь стягувача в розмірі 50% від суми заборгованості в розмірі 97295,98 гривень. Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 01.05.2018 року по 31.07.2020 року вже задоволені рішенням суду по справі № 621/1489/20 від 24.12.2020, а тому в даній справі задоволенню не підлягають. Станом на момент останнього розрахунку заборгованості липень 2025 року, загальна заборгованість відповідача за аліментами складає 200964,96 гривень. Штраф, накладений виконавцем в розмірі 50% від суми заборгованості становить 97295,98 гривень. За період з 01.08.2020 року по липень 2025 року заборгованість відповідача за аліментами складає : 200964,96 97189,42 (сума платежів за період з 01.05.2018 року по 31.07.2020 року)=103775,54 грн Розрахунок пені за період з 01.08.2020 по 31.07.2025 (останній розрахунок виконавця) представником позивача не проводився. З урахуванням вимог статті 196 Сімейного кодексу України, розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, становить різницю між встановленим розміром заборгованості та призначеним розміром штрафу, а саме: 103775,54 97295,98=6479,56 гривень. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів підлягають частковому задоволенню в сумі 6479,56 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 гривень, суд зазначає наступне: Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ч.1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно частини 1 та пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової (правничої) допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial