Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

У жовтні 2024 року ТОВ «Він Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просили стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором № L9416237 від 21.02.2019 у загальному розмірі 34365,81 грн, яка складається з: суми заборгованості - 22514,97 грн, суми інфляційних втрат - 9822,01 грн; суми 3% річних - 2028,83 грн, судовий збір та витрати на професійну правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 лютого 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» укладено договір кредитної лінії № L9416237 з [PERSON] . Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів в наслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становить 34365 грн. 81 коп. 01 липня 2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги № 01072019, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором кредитної лінії № L9416237 за яким ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора відносно відповідача [PERSON] 25 липня 2024 року відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Із урахуванням викладеного, зважаючи на те, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання з повернення сум наданих кредитів та відсотків за користування ними і станом на день звернення із позовом до суду заборгованість за кредитним договором не погасила, позивач просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь борг за кредитом у повному обсязі, а також 2422 грн. 40 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 січня 2025 року позовні вимоги було задоволено повністю. 28 липня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про перегляд заочного рішення та його скасування. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2025 року заочне рішення у даній справі від 14 січня 2025 року було скасовано, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, узагальнені доводи в якому зводяться до наступного. Так, сторона відповідача наголошує, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.02.2019 між ТОВ «ФК «Дінеро» та [PERSON] було укладено кредитний договір № L9416237 від 21.02.2019, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у сумі 8200,00 грн з потенційним лімітом кредитної лінії 20000,00 грн, реальна річна відсоткова ставка 234,00 %; відсоткова ставка в день - 0,65%, комісія за підготовку та направлення документів/повідомлень у зв`язку з простроченою заборгованістю в день 123 грн; штраф, якщо є - 50%; дата повного погашення - 23.03.2019. В інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Дінеро» присвоєно номер договору - L9416237, паралельно з номером договору № AG1890640, який зазначено в документах (на сайті) кредитором. Це та інші дані щодо кредитного договору зазначено у довідці про ідентифікацію» особи позичальника, яка передана разом з іншими документами до ТОВ «Він Фінанс» на підставі договору про відступлення прав вимоги. Тобто, позивач просить стягнути заборгованість за договором L9416237, натомість до матеріалів справи було долучено копії документів до договору № AG1890640. Таку зміну номерів договору, позивач мотивує тим, що в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Дінеро» присвоєно номер договору L9416237, паралельно з номером договору AG1890640. Однак жодних даних, на підставі чого саме відбулась заміна номеру договора - не надано, крім цього, не надано і будь-яких даних стосовно регламенту такої заміни. Також сторона відповідача посилається на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження виникнення правовідносин з кредитування та отримання відповідачем кредитних коштів, жодних квитанцій, платіжних інструкцій чи довідок про перерахування кредитних коштів у матеріалах справи немає. Також, сторона відповідача посилається на неправомірність нарахування відповідачці інфляційних втрат, 3% річних, штрафних санкцій та комісії. В зв`язку з чим, просить у задоволенні позовних вимог - відмовити повністю. Відповідь на відзив до суду не надходила. В судове засідання сторони не з`явились, від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Судом по справі встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, позивач посилається на те, що 21 лютого 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Дінеро» укладено договір кредитної лінії № L9416237 з [PERSON] . Первісний кредитор виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, в свою чергу позичальник, не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів в наслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становить 34365 грн. 81 коп. Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно положень статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 205 ЦК України щодо форм правочину, способу волевиявлення встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, позивач посилається на те, що кредитний договір було укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися кредитором у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано ЗУ «Про електронну комерцію» та ЗУ «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до положень ст. 12 вище зазначеного Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що до позову додано кредитний договір, який не містить даних стосовно одноразового ідентифікатора, яким саме [PERSON] підписала цей договір, позивачем не надано доказів, які прямо чи опосередковано свідчили би про те, що електронний підпис чи ідентифікатор належить саме [PERSON] . Окрім того, позивачем не надані докази на підтвердження реєстрації відповідачки в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання нею логіну та пароля в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Окрім того, позивач посилається на те, що з відповідачкою було укладено кредитний договір № L9416237 від 21.02.2019, натомість до матеріалів позову додано договір № AG1890640. До позовної заяви додано довідку про ідентифікацію відповідачки [PERSON] , де вказані дані відповідачки, зокрема і фінансовий номер телефону позичальника [NUMBER] . За клопотанням представника позивача, судом було витребувано у АТ «Таскомбанк» - інформацію про те, чи був номер телефону [NUMBER] фінансовим номером телефону за рахунком, що належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); інформацію про перерахування у загальній сумі 11100,00 грн на рахунок, що належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) через транзакції: 21.02.2019 - 8200,00 грн та 21.02.2019 - 2900,00 грн. На виконання ухвали суду про витребування доказів, АТ «Таскомбанк» надано інформацію про те, що в АТ «Таскомбанк» станом на 29.09.2025 відсутня інформація про [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), відповідно рахунки в АТ «Таскомбанк» на ім`я [PERSON] не відкривались, банківські платіжні картки не видавались. Зазначений номер телефону [NUMBER] клієнтам АТ «Таскомбанк» не належить. Зважаючи на викладене, банк не може надати інформацію щодо перерахування коштів [PERSON] . За змістом частини першої статті 1050 ЦК України згідно з вимогами статей 526,527,530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримала кредитні кошти, та в подальшому порушила обов`язок із їх повернення. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина першастатті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ТОВ «Він Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір залишається за позивачем.

Outcome: dismissed