Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до Іваничівського районного суду Волинської області з позовом, у якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між [PERSON] та [PERSON] 15.09.2012 укладено шлюб, який розірвано 14.06.2022 рішенням Іваничівського районного суду Волинської області. Від цього шлюбу [INFO] у них народилась дочка [PERSON] , яка зареєстрована та прожинає разом з батьком. Мати проживає окремо, з донькою не спілкується та не приймає участі у її вихованні і утриманні. Фактично мати дитини самоусунулись від виконання батьківських обов?язків щодо дочки ще з 2018 року коли поїхала за кордон на тимчасові заробітки. Спочатку [PERSON] цікавилась донькою, телефонувала, час від часу приїжджала до дому та надавала кошти, однак її дзвінки та візити до доньки ставали все рідшими. Щоб зберегти сім?ю [PERSON] разом з дитиною деякий час відвідували [PERSON] у Республіці Польща, однак це не допомогло, а її ставлення до дитини не змінилось. [PERSON] не відвідувала дитину в дитячому садку та школі, навіть не приїжджала до дитини на її день народження. За усі ці роки відповідачка не допомагала ні матеріально, ні фізично, ні морально. Після повномасштабного вторгнення [PERSON] не поцікавилась безпекою доньки, не приїхала до неї та не забрала її у більш безпечне місце. Всі питання, виховання, лікування, розвитку дитини вирішуються батьком самостійно, дитина знаходиться на його повному утриманні та вихованні. Тобто [PERSON] , незважаючи на покладені на неї законом обов?язки, починаючи з 2019 року повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов?язків та зникла з життя дитини. З огляду на вищевикладені обставини, позивач вважає, що відповідач свідомо не виконує своїх батьківських обов?язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав стосовно дочки. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 28.03.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків. Заявою позивача від 02.04.2025 недоліки позовної заяви усунуто у повному обсязі. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 03.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Зобов?язано орган опіки та піклування Павлівської сільської ради надати суду письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 28.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 24.06.2025 повернуто без розгляду заяву, подану від імені [PERSON] , про визнання позову. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 14.08.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України [PERSON] , [INFO] (паспорт громадянина України серія [NUMBER] , виданий Цюрупинським РВ УМВС України у Херсонській області 26.12.1997, РНОКПП - [NUMBER] , УНЗР - [NUMBER], місце реєстрації: [ADDRESS] ) за період із 01 січня 2020 року по теперішній час. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 14.08.2025 задоволено клопотання представника позивача про з?ясування думки малолітньої дитини з приводу предмета спору, який виник між сторонами. Залучено для участі в справі (з метою опитування дитини щодо її думки з приводу предмета спору, який виник між батьками) спеціаліста з практичної психології з числа фахівців Відділу освіти, культури, молоді та спорту Іваничівської селищної ради Володимирського району Волинської області. У судовому засіданні позивач, посилаючись на викладені у позові обставини, просив задовольнити позов. Зазначав, що його колишня дружина [PERSON] поїхала за кордон, перебуває у Республіці Польща разом з її старшою донькою. Їхню спільну дочку не виховує, не піклується про неї та матеріально не утримує. З трирічного віку дитина фактично проживає з ним та перебуває на його повному утриманні. Навіть коли у 2022 він з дочкою виїхав до Польщі, то вони проживали окремо. З 2023 року ні він, ні дочка не спілкувались з [PERSON] . Донька ображена на матір через таке байдуже ставлення до неї, а також через те, що одного разу мати її побила. Представник позивача у судовому засіданні просила задовольнити позов. Додала, що позиція матері свідчить про її небажання брати участь у житті та вихованні дитини та її свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов?язків. Представник третьої особи у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що орган опіки та піклування на підставі встановлених обставин дійшов висновку про те, що позбавлення [PERSON] батьківських прав є передчасним, оскільки [PERSON] неодноразово виходила на контакт з школою де навчається донька, цікавилась її успіхами. Під час спілкування по телефону [PERSON] повідомила, що оформляє карту побуту у Республіці Польща, а тому наразі не може покидати територію цієї країни. З батьком дитини не спілкується, про стан дитини дізнається від хресного батька. Додав, що дитина перебуває під повним та постійним контролем батька, не спілкується з однолітками, що впливає на її соціалізацію. Позиція позивача щодо причин позбавлення [PERSON] батьківських прав може свідчити про наявність інших мотивів, ніж ті, про якій йдеться у позові. Відповідач у судові засідання не з?являлась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Представником позивача 14.08.2025 подано до суду засвідчену нотаріальним органом Республіки Польща заяву [PERSON] , адресовану Іваничівському районному суду Волинської області, перекладену з польської на українську мову, наступного змісту: «Я [PERSON] ( [PERSON] ), є матір?ю, малолітньої дитини - [PERSON] , яка народилась в смт Нова Маячка [INFO] . Повідомляю, що я постійно проживаю в Польщі протягом восьми років: Я добровільно відмовляюся від здійснення своїх батьківських прав щодо дитини; Не підтримую жодного зв?язку з дитиною, не беру участі в її вихованні, матеріально не забезпечую; Не маю наміру повертатися до України або брати участь у житті дитини; Не заперечую проти подання до суду заяви про позбавлення мене батьківських прав щодо дитини відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України; Прошу суд врахувати цю заяву як доказ мого добровільного бажання бути позбавленою батьківських прав. Подію цю заяву та підписую її з власної волі, маючи повну дієздатність, розуміючи значення своїх дій. Друге липня дві тисячі двадцять п?ятого року. Місто Сосновец». Як пояснила під час судового розгляду представник позивача, вказана заява надійшла на її ім?я «Новою Поштою». Оскільки заява адресована головуючому судді Іваничівського районного суду Волинської області у справі №156/338/25, тому вона передала її до канцелярії суду для долучення до матеріалів справи. Вищезазначену заяву відповідача [PERSON] суд розцінює як заяву про визнання позову. Також, у судовому засіданні, за участі психолога [PERSON] , заслухано думку малолітньої [PERSON] , яка пояснила, що в школу не ходить, навчається онлайн, має друзів, однак з ними не спілкується, на вулиці не гуляє, оскільки там багато вуличних собак. Час проводить з батьком, бабусею та дідусем, допомагає їм по господарству. На матір ображена через те, що вона не приїжджає, з матір`ю не спілкується та не бажає спілкуватись. Пам`ятає як батьки дуже сварились. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та думку дитини, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно із копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Новомаячківської селищної ради Цюрупинського району Херсонської області 14.12.2015, актовий запис №63, батьками [PERSON] , [INFO] є: батько - громадянин України [PERSON] , мати - громадянка України [PERSON] . Тобто, сторони у справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 11.02.2025 (справа №156/1560/24), яке набрало законної сили 14.03.2025, з [PERSON] стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі всіх видів доходу але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. З вказаного рішення вбачається, що рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 14.06.2022 (справа 156/197/22) шлюб між сторонами було розірвано, а також визначено місце проживання дочки [PERSON] з батьком [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім?я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім?ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов?язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із положеннями ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У відповідності до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; мають право вибирати форми й методи виховання, за винятком тих, які суперечать закону, моральним принципам суспільства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З акта обстеження умов проживання сім?ї [PERSON] від 07.07.2022 вбачається, що [PERSON] постійно проживає з донькою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з жовтня 2020 [PERSON] виховує доньку, яка перебуває на його утриманні. Мати неповнолітньої [PERSON] . [PERSON] участь у вихованні та утриманні дочки не приймає, перебуває за кордоном. Згідно із актом обстеження факту проживання від 06.12.2024 вбачається, що сім?я [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням суду місце проживання дитини визначено з батьком. . Місце проживання [PERSON] невідомо, станом на день обстеження встановлено, що вихованням, утриманням та доглядом за дитиною займається її батько [PERSON] . З акта обстеження умов проживання за 20.12.2023 вбачається, що [PERSON] та його дочка [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання хороші, дитина забезпечена одягом, засобами гігієни, шкільною канцелярією. На час обстеження була приготована їжа. Зі слів дитини, вона не пам`ятає мами, не спілкується з нею. Батько стверджує, що мати на зв`язок з дитиною не виходить. Відповідно до довідки дошкільного закладу освіти «Дзвіночок» від 07.07.2022, за час знаходження у закладі дошкільної освіти «Дзвіночок» [PERSON] самостійно виховував доньку, її мати не приймала участі у вихованні доньки, перебуваючи за кордоном. Зі змісту довідки Павлівського ліцею Павлівської сільської ради Волинської області №270/04 від 12.12.2023 вбачається, що 31.05.2021 [PERSON] переведена до першого класу гімназії с. Завидів. Упродовж перебування [PERSON] у закладі дошкільної освіти «Дзвіночок» і по час вступу до гімназії, батьківські обов?язки виконував батько [PERSON] . Дівчинка вихована, доглянута та охайна. Мати не приймала участі у вихованні доньки, перебуваючи за кордоном. Відповідно до довідки №28/2024-25 від 20.03.2025, [PERSON] , згідно з договором №31 про надання освітніх послуг від 21.08.2024, зарахована на навчання до третього класу спеціалізованого навчального закладу «Науковий ліцей /пансіон «Міжнародна зелена школа імені Клима Чурюмова» та приступила до занять з 01.09.2025. З рахунку-фактури №01/25-31 від 09.01.2025 вбачається, що платником за договором №31 про надання освітніх послуг від 21.08.2024 є [PERSON] . Вартість послуги 6600 грн., сплачено 3300 грн. Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України, наданою на виконання ухвали суду, [PERSON] , [INFO] , за період із 01 січня 2020 року по 21.08.2025 перетинала державний кордон України у напрямку в?їзд 24.01.2020, у напрямку виїзд 07.02.2020, у напрямку в?їзд 01.04.2020, у напрямку виїзд 16.09.2020, у напрямку в?їзд 24.12.2021, у напрямку виїзд 25.01.2022, у напрямку в?їзд 18.03.2023, у напрямку виїзд 18.03.2023. Як вбачається із п.2 ч.1, ч.2 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім?ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов?язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов?язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов?язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов?язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов?язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов?язками. Однак, на переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка матері відносно дитини є саме нехтуванням нею своїми батьківськими обов?язками. Так, позивач зазначає, що відповідач повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків з 2019 року та не цікавиться життям дочки. Слід зауважити, до навчання у вищезазначеному закладі проходять онлайн, а навчальний заклад знаходиться у м.Київ. Тобто [PERSON] , незважаючи на те, що позивач вказує на відсутність спілкування між ними, володіє інформацією про місце навчання доньки та цікавиться її життям, успіхами у навчанні, що дає підстави вважати, що [PERSON] небайдужа до дитини, оскільки проявляє інтерес до її життя. Також суд враховує, що [PERSON] за період із 01 січня 2020 року по 21.08.2025 перебувала на території України чотири рази, а саме: з 24.01.2020 по 07.02.2020, з 01.04.2020 по 16.09.2020, з 24.12.2021 по 25.01.2022 та 18.03.2023. З вказаного слідує, що [PERSON] до повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України (24.02.2022) регулярно відвідувала територію України та, відповідно, могла відвідувати доньку. Після повномасштабного вторгнення [PERSON] відвідувала територію України лише один раз, що може свідчити про те, що саме ця обставина є причиною її постійного перебування за межами території України. Під час судового розгляду представник органу опіки та піклування вказував, що [PERSON] повідомила про те, що оформлює картку побуту у Республіці Польща, а тому наразі не може покидати територію даної країни. Вищевказані обставини у своїй сукупності свідчать, що причиною тривалого невідвідування матір`ю своєї доньки є інші обставини, ніж ті, про які посилається позивач, як на підставу позовних вимог. Ненадання матір`ю матеріальної допомоги на утримання дитини також жодним чином не доведено, а посилання позивача на наявність рішення про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньки та відкрите виконавче провадження по стягненню аліментів жодним чином не підтверджує цієї обставини. При цьому, позивач жодним чином не довів, що у [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів. Слід зауважити, що за несплату аліментів передбачено адміністративну відповідальність, а за злісне ухилення від сплати аліментів тягне за собою кримінальну відповідність. Також, наявність заборгованості по сплаті аліментів може мати наслідки у вигляді обмеження у виїзді за кордон для боржника. Разом з цим, матеріали справи не містять доказів, що до відповідача були застосовані будь-які заходи впливу з боку органів внутрішніх справ, притягнення її до відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування про неналежне виконання батьківських обов?язків. При цьому суд враховує, що сторони шлюб розірвали, проживають окремо, рішенням суду місце проживання дитини визначено з батьком, тобто в силу цих обставин батько несе більші обов`язки у вихованні та догляді за дитиною. [PERSON] , перебуваючи за кордоном, об`єктивно не може забезпечити догляд за своєю дитиною на рівні з батьком, однак ці обставини не можуть бути розцінені судом, як свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. При цьому, як було встановлено, [PERSON] цікавиться життям доньки, що свідчить про її небайдужість до дитини. Слід зауважити, що відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким вона не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17). Встановлені обставини справи свідчать про те, що між колишнім подружжям склались неприязні відносини, які, на переконання суду, негативно впливають на спілкування матері та дитини та її можливість виконувати свої батьківські обов`язки. Разом з цим, непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19). Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку комісії з питань захисту прав дитини Павлівської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 2 від 27 травня 2025 року, вбачається, що позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно доньки [PERSON] є надмірним, несвоєчасним, і не відповідає інтересам дитини. Висновок обґрунтований тим, що [PERSON] неодноразово виходила на контакт з навчальним закладом, де навчається дитина, та цікавилась її шкільним життям. Дитина не має засобів зв`язку з матір?ю. Зі слів матері, про стан та життя доньки вона дізнається від хресного батька дитини. При цьому, батько не проявляв ініціативи для встановлення зв`язків дитини з матір`ю, відповідні звернення до органів поліції чи служби у справах дітей відсутні. На засідання комісії помічений шкідливий вплив батька на дитину, яка демонструвала яскраво виражене негативне ставлення до матері, що може свідчити про цілеспрямоване налаштування дитини проти матері. У дитини відсутнє живе спілкування з однолітками, її навчання проходить в режимі «онлайн», дитина періодично знаходиться з батьком на роботі, який займається ремонтними роботами. При цьому, [PERSON] не зміг чітко сформулювати конкретну мету звернення до суду з вимогою про позбавлення батьківських прав, що не виключає наявність інших мотивів. З огляду на встановлені обставини справи, суд не може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 року у справі № 211/559/16-ц). Надаючи оцінку поясненням дитини, суд враховує, що негативне відношення [PERSON] до своєї матері може відображати її нинішній емоційний стан та прив?язаність до осіб, з якими вона проводить більшість часу. При цьому, суд не бачить жодних перешкод для відновлення позитивних відносин між матір`ю та дитиною у майбутньому, що буде відповідати у першу чергу інтересам дитини. У цьому контексті суд враховує думку психолога [PERSON] , яка була присутня при опитуванні дитини. Так, на думку психолога, по відношенню до дитини проявляється незначний вплив батька, який не сприяє нормальній соціалізації дитини у суспільстві. Також, з підстав, передбачених ч.4 ст.206 ЦПК України, суд не приймає заяву матері дитини про визнання позову, оскільки визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини, а також порушує закріплений у сімейному законодавстві принцип невідчужуваності сімейних обов`язків. В постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов?язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов?язків відносно дитини, а тому суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст.164 СК України, для позбавлення її батьківських прав, у зв?язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed