Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр, в особі представника Рассказова Д.І., який діє на підставі довіреності №2705/25-14 від 27.05.2025р., звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] його (позивача) користь заборгованість за кредитним договором №19.03.2025-100000960 від 19.03.2025р. в загальній сумі 12450 грн. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2\~422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 19.03.2025р. між ТзОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №19.03.2025-100000960, на підставі якого відповідачу були надані кредитні кошти в розмірі 4\~500 грн. строком на 140 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів в нього утворилась заборгованість, розмір якої складає 12 450 грн., з яких: заборгованість за сумою (тілом) кредиту 4\~500 грн.; заборгованість за процентами 5\~170,23 грн., заборгованість по комісії 529,77 грн., неустойка (пеня) 2\~250 грн. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідача заборгованість в загальній сумі 12 450 грн. та судовий збір по справі. 24.10.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідача заперечень проти позову не надходило. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомленим у встановленому законом порядку. Разом з тим, представник позивача Рассказов Д.І. в позовній заяві просив розгляд даної справи проводити у відсутність представника позивача, а також вказав, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем проживання, яка була вручена відповідачу 10.11.2025р. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідача шляхом направлення повідомлення на мобільний номер телефону відповідача (доставлено 27.10.2025р.) та шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на веб-сайті суду. Отже, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України та зі згоди позивача судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 19.03.2025р. між ТзОВ «Споживчий центр» та [PERSON] (позичальником) був укладений в електронній формі кредитний договір №19.03.2025-100000960, який підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е573 /а.с. 13-19/. Згідно умов вказаного вище договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі 4\~500 грн., зі строком користування кредитом 140 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0,87% = (5\~502,34 / 4 500) / 140 х 100%. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту 20% від суми кредиту та складає 900 грн. Дата повернення (виплата) кредиту 05.08.2025р. На виконання умов вказаного договору 19.03.2025р. кредитні кошти в розмірі 4\~500 грн. були перераховані відповідачу на платіжну картку № [NUMBER] , яка зазначена в договорі, як засіб електронного платіжного засобу Позичальника, що підтверджується відповідним листом від 08.10.2025р. за вих. №313-0810 ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» /а.с. 20/. Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №19.03.2025-100000960 від 19.03.2025р. розмір заборгованості відповідача складає 12\~450 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту (основний борг) 4\~500 грн.; заборгованість за процентами за період з 19.03.2025р. по 05.08.2025р. 5\~170,23 грн., комісія 529,77 грн., неустойка 2 250 грн. /а.с. 21/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за кредитним договором №19.03.2025-100000960 від 19.03.2025р., то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Пунктом 1 ч. 5 ст. 3 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між ТзОВ «Споживчий центр» та відповідачем був укладений договір №19.03.2025-100000960 від 19.03.2025р., який підписаний відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е573. На підставі такого договору відповідачем 19.03.2025р. були отримані кредитні кошти в розмірі 4\~500 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, а також сплатою комісій і неустойки, але в порушення умов договору цього не зробив. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені в кредитному договорі №19.03.2025-100000960 від 19.03.2025р. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, комісії та неустойки, внаслідок чого за ним обчислюється заборгованість в загальній сумі 12\~450 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту (основний борг) 4\~500 грн.; заборгованість за процентами за період з 19.03.2025р. по 05.08.2025р. 5\~170,23 грн., комісія 529,77 грн., неустойка 2 250 грн. /а.с. 21/. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов кредитного договору №19.03.2025-100000960 від 19.03.2025р. відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку та у строки, передбачені договором, не повернув, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту (основний борг) 4\~500 грн., заборгованості за процентами за період з 19.03.2025р. по 05.08.2025р. 5\~170,23 грн., комісії 529,77 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення на загальну суму 10\~200 грн. При цьому, варто звернути увагу, що, відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення із відповідача неустойки в розмірі 2 250 грн., то слід зазначити наступне. Умовами кредитного договору №19.03.2025-100000960 від 19.03.2025р. погоджено, що розмірі неустойки становить 45 грн., яка нараховується за кожен день невиконання чи неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до частини 1\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1\~ст. 106 Конституції України,\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Верховною Радою України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, який діє і на даний час. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~(далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення»\~Цивільного кодексу України\~пунктом 18. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тлумачення пункту 18\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) у періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, договір про споживчий кредит, тобто договори, відповідно до яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем); 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання(невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2\~статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022р. за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто в період існування особливих правових наслідків протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки звільнення від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) кредитних зобов`язань. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 910/10901/23, який відповідно до положень частини 4\~статті 263 ЦПК України, судом застосовується під час ухвалення судового рішення у подібній справі. Що ж до посилань представника позивача, що\~Законом №3498-IX від 22.11.2023р. року\~змінено обов`язок кредитодавця щодо списання неустойки в залежності від дати укладення договору про споживчий кредит та на підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024р., кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань, то слід зазначити наступне. Пункт 18\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України,\~у зв`язку з прийняттям\~Закону №3498-IX від 22.11.2023р.,\~змін не зазнав. Обов`язок кредитодавця списати неустойку у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування і надалі не залежить від дати укладення кредитного договору. Питання пріоритетності норм\~ЦК України\~Велика Палата Верховного Суду детально обґрунтувала у справі №334/3161/17 (п. 14-19 постанови від 22 червня 2021 року) та зазначила наступне: «У\~Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012\~вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному\~(абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального\~закону\~положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу». Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до\~ЦК України\~подані не були, то з огляду на положення\~статті 4 ЦК України\~та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший\~закон\~скасовує попередній») у цій ситуації неможливе. Отже, зазначення у\~ЦК України\~про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього\~Кодексу\~є достатньою підставою вважати, що норма\~ЦК України\~превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми\~закону\~можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням\~ЦК України». Таким чином, до неустойки за кредитним договором, датою укладення якого є 19.03.2025р., застосуванню підлягає пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якої відповідач звільняється від обов`язку сплати на користь позивача неустойки за прострочення виконання зобов`язань. Оскільки неустойка за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 2\~250 грн. нарахована відповідачу в період дії в Україні воєнного стану, тобто в період коли відповідач є звільненим від сплати такої неустойки, підстав для її стягнення із відповідача на користь позивача немає. За таких підстав позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення на суму 10\~200 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2\~422,40грн. /а.с. 1/. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення часткового, то на підставі ч.ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 984,67 коп. (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2\~422,40 грн. /сума плаченого судового збору/ х 81,93% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1\~984,67 коп.). \~ \~ \~ \~На підставі викладеного вище та,

Outcome: partial