Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 березня 2023 року о 17 год. 15 хв. у м. Олександрії Кіровоградської області по пр. Соборному, 21, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Mitsubishi Outlander, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу Богдан, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. За даним фактом стосовно водіїв [PERSON] та [PERSON] були складені протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Постановою Олександрійського міськрайонного суду від 23.11.2023 у справі №398/1726/23 провадження у справі стосовно [PERSON] закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відповідно до постанови Кропивницького апеляційного суду від 11.01.2024 апеляційну скаргу адвоката Пороло М.М. в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Олександрійського міськрайонного суду від 23.11.2023 без змін. Згідно з постановою Олександрійського міськрайонного суду від 05.06.2024 у справі № 398/1727/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Відповідно до матеріалів справи № 398/1727/23 [PERSON] працює водієм у ФОП [PERSON] , яка зареєстрована як фізична особа підприємець з видом діяльності пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення. Внаслідок ДТП позивачці була заподіяної моральна шкода, яка полягає у нервовому потрясінні у результаті ДТП та зміні звичного способу життя. Під час розгляду справи №398/1727/23 стосовно [PERSON] розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням захисника Пороло М.М., після проведення у справі судової експертизи, на підставі якої ухвалено судове рішення, захисником була подана апеляційна скарга, під час апеляційного розгляду справи захисником було заявлено клопотання про допит свідків, яких вже було допитано під час розгляду справи № 398/1726/23, що, на думку позивача, свідчить про зловживання [PERSON] та його захисником процесуальними правами. На правову допомогу з розгляду справ № 398/1726/23 та № 398/1727/23 позивачкою було витрачено 32 500 грн., відшкодування яких у справах про притягнення до адміністративної відповідальності не передбачено, тому завдану їй моральну шкоду вона оцінює у подвійному розмірі від судових витрат на правову допомогу, а саме у сумі 64 000 грн. Ухвалою від 15.01.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 20.03.2015 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні 29.10.2025 року підтримала вимоги позовної заяви з підстав, зазначених у позові. В подальшому представник [PERSON] подала письмову заяву, якою позов пдітрмала повністю, просила продовжити судовий розгляд без її участі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 29.10.2025 року заперечив проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що позивачем не доведено заподіяння їй моральної шкоди. В судове засідання 25.11.2025 року представник відповідача [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належно, причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення не подав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, пояснення щодо позовних вимог не надав. Вислухавши представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 29 березня 2023 року о 17 год. 15 хв. у м. Олександрії Кіровоградської області по пр. Соборному, 21, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу MitsubishiOutlander, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу Богдан, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Постановою Олександрійського міськрайонного суду від 23.11.2023 у справі 398/1726/23 справу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно [PERSON] закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відповідно до постанови Кропивницького апеляційного суду від 11.01.2024 апеляційну скаргу адвоката Пороло М.М. в інтересах потерпілого [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Олександрійського міськрайонного суду від 23.11.2023 без змін. 05 січня 2024 року постановою Олександрійського міськрайонного суду у справі № 398/1727/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Як вказано у постанові, 29 березня 2023 року водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Богдан А-144, державний номерний знак [NUMBER] , не впевнився у безпечності свого маневру, не дотримався безпечного інтервалу, не був уважним та здійснив зіткнення з автомобілем Mitsubishi Outlander, державний номерний знак [NUMBER] , чим порушив п.2.3 «б», 12.1, 13.1 ПДР України. Постанова набрала законної сили 18.06.2024. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17). Подібні правові висновки зазначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17 (провадження №12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження №14-20цс21). Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 686/4557/18 зроблено висновок про те, що закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. На час ДТП [PERSON] працював водієм у ФОП [PERSON] та виконував службові обов`язки водія маршрутного транспортного засобу, що було встановлено під час розгляду справи № 398/1727/23, зокрема і з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрована як фізична особа підприємець та здійснює діяльність за видом 49.31 «Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний)». По справам № 398/1726/23 та № 398/1727/23 інтереси [PERSON] представляв адвокат Бзаров Р.В., що підтверджується договором про надання послуг захисника в адміністративному процесі від 10.04.2023. Як встановлено з додаткової угоди до договору про надання юридичних послуг захисника в справі № 398/1726/23 від 10.04.2023, акта виконаних робіт у справі № 398/1726/23 від 23.11.2023, додаткової угоди № 1 до договору про надання юридичних послуг захисника в справі № 398/1726/23 від 10.12.2023, акта № 1 виконаних робіт у справі № 398/1726/23 від 15.01.2024, додаткової угоди до договору про надання юридичних послуг захисника в справі № 398/1727/23 від 10.04.2023, акта виконаних робіт у справі № 398/1727/23 від 05.06.2024, захисником Бзаровим Р.В. по справам № 398/1726/23 та № 398/1727/23 було надано юридичних послуг на загальну суму 32 500,00 грн. Згідно з довідкою про рух справи № 398/1727/23 від 04.11.2024 № 398/1727/23/57494/24-Вих, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням захисника Пороло М.М. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Підпунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав т інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території підприємства, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких входить до службових обов`язків працівника. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21.09.2016 у справі № 6-933цс16. Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 426/16825/16-ц) на підставі аналізу норм статей 1187 та 1172 ЦК дійшла висновку про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Верховним Судом України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернуто увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), який зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Крім цього, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних, чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями, чи бездіяльністю інших осіб. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] у позовній заяві зазначила про те, що внаслідок ДТП позивачці довелося звертатися за правовою допомогою та витрачати свій час, було порушено її звичний спосіб життя, вона була вимушена різко змінити свої плани, до проведення експертизи позивачка була позбавлена можливості користуватись своїм транспортним засобом, який є засобом пересування до її місця роботи, що завдало їй значних незручностей, тривалий час позивачка не могла відремонтувати власний автомобіль через судовий розгляд, що призвело до душевних страждань та переживань, які виразилися у втраті сну та підвищеній тривожності, деякий час вона з острахом сідала за кермо транспортного засобу. Відповідно до правил ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи наведені вище обставини справи, положення норм матеріального права, виходячи із співмірності та розумності оціненої шкоди, глибини душевних страждань, суд оцінює розмір завданої позивачу моральної шкоди у 10 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 189,25 грн. (1211,20*10000/64000).

Outcome: partial