Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

02.05.2025 р. [PERSON] (далі-позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини. Ухвалою суду від 05.06.2025 р. роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову позивач вказала, що з 18.10.2018 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення господарства. На даний час разом не проживають. Примирення та подальше спільне проживання та збереження шлюбу вважає неможливим. Крім того станом на день подачі позову, між ними не досягнуто згоди щодо місця проживання малолітньої дитини. Враховуючи викладене, позивач просить суд: визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за її місцем проживання. За результатами розгляду справи судовий збір з відповідача на користь позивача не стягувати. Ухвалою суду від 17.06.2025 р. позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. 15.07.2025 р. від відповідача надійшла заява про визнання позову. Ухвалою суду від 14.08.2025 р. залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області та зобов`язано надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 03.11.2025 р. від третьої особи надійшов висновок щодо розв`язання спору, який приєднаний до матеріалів справи. Ухвалою суду від 01.12.2025 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті в цей же день. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач будучи належним чином повідомлений про розгляд справи у судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання позову та про розгляд справи за його відсутності. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7, 9). Відповідач, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). 18.10.2018 р. сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб (а.с. 13). [INFO] у сторін по справі народилася донька [PERSON] (а.с. 8), яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Позивач працює в ФОП [PERSON] з 06.06.2023 р. на посаді адміністратор. Дохід за період з 01.10.2024 р. по 31.03.2025 р. склав 50 811,80 грн (а.с. 12). Як вказала позивач станом на день подачі позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини. При цьому в ході розгляду даної справи відповідач не заперечив щодо визначення місця проживання їхньої спільної дитини - доньки [PERSON] разом з позивачкою. Висновком від 30.10.2025 р. орган опіки та піклування (Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області) на теперішній час вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] (а.с. 74-75). Вирішуючи вимоги за даним позовом суд виходить також з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Ч. 1, ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тож, приймаючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи висновок органу опіки та піклування, інтереси дитини, а також те, що позивач не чинить жодних перешкод у спілкуванні батька з дитиною, суд приходить до переконання про можливість визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за її місцем проживання, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги у даній справі задоволено, при цьому, позивач просила судовий збір з відповідача на її користь не стягувати, тому судові витрати позивача з відповідача не стягуються.

Outcome: approved