Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

14.11.2024 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявленого позову представник позивачки посилалася на наступні обставини. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 14.10.2013 року до його розірвання на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області у справі № 302/1747/23. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей, які після розірвання шлюбу проживають разом із матір`ю за межами України. У період шлюбу сторонами було збудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, яка на підставі рішення Колочавської сільської ради від 16.04.2015 року передана у приватну власність відповідачу для будівництва та обслуговування житлового будинку. Будівництво будинку розпочато у 2017 році на підставі будівельного паспорта, оформлені відповідні дозвільні документи, подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. Разом з тим, державна реєстрація права власності на будинок відповідачем не проведена. Згідно з технічною документацією та випискою з погосподарської книги, будинок розташований на зазначеній земельній ділянці, має загальну площу 208,9 кв.м та складається з приміщень першого та мансардного поверхів. За вказаною адресою зареєстровані сторони та їхні діти. Після розірвання шлюбу сторони не можуть досягти згоди щодо поділу збудованого у шлюбі житлового будинку та земельної ділянки. Відповідач наполягає на тому, що є одноосібним власником нерухомого майна, оскільки дозвільні документи оформлені на його ім`я. Позивачка вважає, що будинок зведено у період шлюбу за спільні кошти сторін, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з наведеним позивачка просить суд: 1) Розділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , збудований на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, та припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно; 2) Визнати за нею право особистої приватної власності на частку житлового будинку з господарськими спорудами за вказаною адресою, а також на частку земельної ділянки кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, площею 0,10 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку; 3) Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені судові витрати судовий збір та витрати на правову допомогу. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2024 року, цивільна справа № 302/1667/24 розподілена судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю. В. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19.11.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (т. 1, а. с. 75-76). 30.12.2024 року представником відповідача подано відзив на позов (т. 1, а. с. 95-98), у якому висловлено незгоду з позовними вимогами та зазначено про їх безпідставність. У відзиві відповідач підтверджує, що будівництво спірного будинку дійсно було розпочато у період шлюбу з позивачкою, однак наголошує, що на даний час будівництво не завершене з низки об`єктивних причин відсутності коштів, карантинних обмежень у 2020 році та повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року. Після початку війни, за словами відповідача, він не має стабільного заробітку і не має можливості завершити будівництво. Також відповідач заперечує твердження позивачки про подання ним 08.01.2019 року до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області декларації № 141190020692 про готовність об`єкта до експлуатації, стверджуючи, що такої декларації він не подавав і не міг подати з огляду на незавершеність будівництва та зазначені вище обставини. Ухвалою суду від 28.03.2025 року витребувано докази (т. 1, а. с. 126-128). 17.06.2025 наказом голови Міжгірського районного суду Закарпатської області відраховано зі штату Міжгірського районного суду Закарпатської області суддю Сидоренко Юлію Володимирівну у зв`язку з достроковим закінченням її відрядження до Міжгірського районного суду Закарпатської області. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 року, цивільна справа № 302/1667/24 розподілена судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Пухальському С. В. (т. 1, а. с. 174). Ухвалою суду від 30.06.2025 року справу прийнято до провадження суддею Пухальським С. В. та призначено підготовче судове засідання (т. 1, а. с. 175-176). Ухвалою суду від 13.08.2025 року витребувано докази (т. 1, а. с. 187-188). 12 серпня 2025 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Керита Мар?яна Василівна до [PERSON] , фізичної особи-підприємця експерта [PERSON] , Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ), про визнання незаконним та скасування технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок та декларації про готовність об?єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта (т. 1, а. с. 199-207). У зустрічному позові [PERSON] зазначає, що будівництво спірного житлового будинку було розпочато у шлюбі за його ініціативи та фінансового забезпечення. На його думку, твердження [PERSON] щодо завершення будівництва та подання ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації не відповідають дійсності, оскільки будинок фактично не введений в експлуатацію, а у дні, зазначені як дати подання відповідних документів, він перебував за кордоном. Стверджує, що технічний паспорт на будинок, сформований 11.11.2024 року, виготовлено без його участі та без проведення реальної технічної інвентаризації, оскільки він договору з ФОП [PERSON] не укладав і не уповноважував інших осіб звертатися за оформленням технічної документації. Аналогічно, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації він не подавав. У зв`язку з цим [PERSON] вважає, що посилання [PERSON] на наявність у нього дозвільних документів на завершений будинок ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджене належними доказами. У зустрічному позові [PERSON] просить: 1) Відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] про поділ майна подружжя; 2) Визнати незаконним та скасувати Технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок, реєстраційний номер [NUMBER] : [NUMBER] всі редакції (редакція № 1 та редакція № 2), та запис у Реєстрі будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, внесений суб?єктом технічної інвентаризації [PERSON] ( [NUMBER] ); 3) Визнати незаконною та скасувати декларацію про готовність об?єкта будівництва до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 02.01.2019 року за реєстраційним номером ЗК 061180140091 щодо об?єкта будівництва: «Індивідуальний житловий будинок» за адресою: [ADDRESS] , замовник [PERSON] . 4) Вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 22.08.2025 року (т. 1, а. с. 194-196) прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Керита Мар?яна Василівна до [PERSON] , фізичної особи-підприємця експерта [PERSON] , Державної інспекції архітектури та містобудування України, про визнання незаконними та скасування технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок та декларації про готовність об?єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, з первісним позовом. Об`єднано в одне провадження цивільну справу № 302/1667/24 (провадження № 2/302/454/24) із цивільною справою № 302/1667/24 (провадження № 2/302/54/25). Об`єднаній справі присвоєно номер 302/1667/24 (провадження № 2/302/54/25). 18.09.2025 року через систему «Електронний суд» представником ДІАМ подано відзив на зустрічну позовну заяву (т. 2, а. с. 50-54). У відзиві зазначено, що Державна інспекція архітектури та містобудування України є центральним органом виконавчої влади, створеним у 2021 році, та не є правонаступником Державної архітектурно-будівельної інспекції України (ДАБІ), яка здійснювала повноваження з реєстрації декларацій до моменту її ліквідації. Тому ДІАМ не може надати інформацію щодо рішень чи дій, які приймалися або вчинялися саме ДАБІ. Разом з тим у відзиві роз`яснено порядок подання декларацій про готовність об`єкта до експлуатації відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461 (чинного станом на момент подання декларації, далі Порядок № 461). ДІАМ зазначає, що декларація могла бути подана замовником як особисто, так і через поштовий зв`язок, а з огляду на неповноту переданих від ДАБІ матеріалів неможливо встановити спосіб її подання у 2018-2019 роках. На думку представника ДІАМ, у матеріалах справи відсутні переконливі докази того, що [PERSON] не міг подати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, оскільки перебування за кордоном не виключає можливості подання її рекомендованим листом. ДІАМ вказує, що копія декларації відповідає встановленій формі, а підпис замовника на ній візуально збігається з підписом у паспорті [PERSON] . Відповідальність за достовірність поданих відомостей, відповідно до п. 16 Порядку № 461, несе саме замовник. Також представник ДІАМ зазначає, що подані [PERSON] докази щодо неповної готовності об`єкта підтверджують лише поточний стан будівництва, але не спростовують можливості його готовності на час подання декларації 02.01.2019 року. У зв`язку з наведеним просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] у частині вимог, пред`явлених до ДІАМ. Ухвалою суду від 15.10.2025 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 2, а. с. 162-163). В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Гренджа В. Ю. позовні вимоги підтримала з підстав викладених у первісній позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити, оскільки вважала, що її довірителька не є належним відповідачем в межах даного позову. Представник [PERSON] адвокат Керита М. В. в судовому засіданні підтримала заявлений зустрічний позов та просила відмовити у задоволенні первісного позову. Представник ФОП [PERSON] адвокат Рішко С. І. просив відмовити у задоволенні вимог за зустрічним позовом про скасування технічних паспортів на індивідуальний житловий будинок. Вважав, що заявлені вимоги не переслідують законну мету, оскільки такі не тягнуть за собою правових наслідків. Представник ДІАМ Цеберський В. В. просив відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову про визнання незаконною та скасування декларації про готовність об`єкта будівництва до експлуатації, посилаючись на доводи, наведені у поданому відзиві. Заслухавши пояснення, доводи та заперечення учасників цивільного процесу, всебічно, повно й об`єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4\~ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України встановлено, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, який виходячи зі змісту статті 13 цього Кодексу полягає в наступному: --- Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13). --- Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13). --- Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини перша та друга статті 12\~ЦПК України). Відповідно до положень статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з положеннями статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями статті 79\~ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Із матеріалів справи та встановлених судом обставин убачається таке. [PERSON] та [PERSON] з 14.10.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.11.2023 року у справі № 302/1747/23, яке набрало законної сили 02 січня 2024 року (т. 1, а. с. 12, 15-17). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 13, 14). У період перебування у шлюбі було побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок побудований на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, яка передана у приватну власність відповідачу [PERSON] , за рахунок земель житлової та громадської забудови Колочавської сільської ради, розташованої у межах населеного пункту на території Міжгірського (нині Хустського) району Закарпатської області, та виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі Рішення № 2 від 16.04.2015 року Колочавської сільської ради 24-ї сесії шостого скликання «Про затвердження проекту землеустрою та надання у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку», підтвердженням чого є копія рішення № 2 від 16.04.2015 року та Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т. 1, а. с. 18, 43-44). Будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , було розпочато в 2017 році, на підставі Будівельного паспорта за № 96, виданого відділом містобудування та архітектури Міжгірської РДА 28 грудня 2017 року (т. 2 а. с. 110-110). 30.12.2017 року відповідач [PERSON] подав до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, повідомлення зареєстровано 30.12.2017 року за серією ЗК № 061180140091 (т. 1, а. с. 19). Згідно технічного паспорта виготовленого ФОП [PERSON] та Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (т. 1, а. с. 20-32, 33-38), житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,10 га, кадастровий номер: 2122482100:01:009:0036. Загальна площа будинку 208,9 кв.м., житлова площа приміщень 100,7 кв.м.; допоміжна 108,2 кв.м. Будинок уявляє собою одно поверхову будівлю з мансардним поверхом. На першому поверсі розміщені такі приміщення: коридор 17,3 кв.м; житлова кімната 32,2 кв.м; кухня 12,9 кв.м; ванна 8,0 кв.м; кухня 15,7 кв.м; житлова кімната 15,0 кв.м; гараж 21,8 кв.м; всього загальною площею по І поверху 122,9 кв.м, житлова площа 47,2 кв.м, допоміжна площа 75,7 кв.м. На мансардному поверсі розміщені такі приміщення: коридор 32,5 кв.м, та три житлові кімнати площами 32,3 кв.м, 10,6 кв.м та 10,6 кв.м, всього загальною площею по мансардному поверху 86,0 кв.м, житлова площа 53,5 кв.м, допоміжна площа 32,5 кв.м. Будинок має два ганки із сходами, та прибудовану нежитлову будівлю. 15.01.2018 року [PERSON] подано до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області Декларацію за реєстраційним номером № ЗК 061180140091 про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, а саме індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У Декларації зазначено, що будинок обладнаний холодним водопостачанням та водовідведенням, опалення пічне (твердопаливний котел). На об?єкті виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил. Обладнання встановлено згідно з актами про прийняття після випробування у визначеному порядку (т. 1, а. с. 213-214). Згідно Виписки з погосподарської книги виданої виконкомом Колочавської сільської ради Хустського району Закарпатської області 30.09.2024 року № 2676, за відповідачем [PERSON] , [INFO] , який проживає в [ADDRESS] , згідно погосподарської книги № 21 за дворогосподарством закріплений особовий рахунок (номер об`єкту погосподарського обліку) [NUMBER] . Зазначений житловий будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,10 га (кадастровий номер 2122482100:01:009:0036) та побудований орієнтовно в 2017 році (т. 1, а. с. 54). Відповідно до довідки № 2675 від 30.09.2024 року виконавчого комітету Колочавської сільської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані чотири особи: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) (т. 1, а. с. 55). [PERSON] не провів державну реєстрацію речового права житлового будинку та земельної ділянки виділеної під його будівництво, що ним визнається та в частині земельної ділянки підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.08.2024 року (т. 1, а. с. 43-53). Із долученої до зустрічної позовної заяви копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] убачається інформація щодо періодів перетину [PERSON] державного кордону України (т. 1, а. с. 210211). Вирішуючи питання обґрунтованості зустрічного позову в частині вимоги про визнання незаконними та скасування Технічних паспортів на індивідуальний житловий будинок, реєстраційний номер [NUMBER] всіх редакцій (редакція № 1 та редакція № 2), копії яких наявні в матеріалах справи (т. 2 а.с. 83-97, 98-113), та запису у Реєстрі будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, внесеного суб`єктом технічної інвентаризації [PERSON] ( [NUMBER] ), суд виходить з такого. На час підготовки оскаржуваного Технічного паспорту виконаного 04.12.2018 року (т. 2 а.с. 83-97), нормативно-методологічне забезпечення діяльності суб`єктів господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна, порядок та методика проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд визначалися Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного\~комітету будівництва,\~архітектури та\~житлової політики\~України від\~24\~травня 2001\~року №\~127 (далі Інструкція) (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури № 939\~від 12.10.2023 року). Інструкції визначала порядок та методику проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд з метою: визначення їх фактичної площі та об`єму (щодо проектних); обстеження та оцінки технічного стану наявних об`єктів; установлення вартості об`єктів. До об`єктів, що підлягають технічній інвентаризації, належать: багатоквартирні житлові будинки, гуртожитки; одноквартирні (садибні) житлові будинки; багатофункціональні будинки і комплекси; будинки і споруди громадського та виробничого призначення, інженерні мережі, елементи благоустрою тощо; господарські будівлі (сараї (хліви), гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, сміттєзбірники тощо); господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо); садові та дачні будинки, гаражі (що не відносяться до господарських: багатоповерхові, підземні, одноповерхові-блокові); захисні споруди цивільного захисту (цивільної оборони). Технічній інвентаризації підлягають як квартири, житлові будинки та гуртожитки загалом, так і їх основні елементи: секції; поверхи (надземні, цокольні, підвальні, технічні, мансардні); сходово-ліфтові вузли; квартири (групи квартир); квартири в одноквартирних (садибних) житлових будинках; кімнати, житлові осередки, секції у гуртожитках. Технічну інвентаризацію проводять у таких випадках: 1) перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право на виконання будівельних робіт; 2) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого отримано право на виконання будівельних робіт; 3) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу, об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію; 4) перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, зазначених у пункті 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». В інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника (пункт 6 розділу І Інструкції). Технічний паспорт документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт має бути прошнурований, пронумерований та скріплений підписом керівника суб`єкта господарювання, який проводив інвентаризацію, а також підписом виконавця робіт і контролера із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (пункт 2 розділу І Інструкції). Складовими частинами технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами є: 1) схема розташування будівель та споруд; 2) експлікація до схеми розташування будівель та споруд; 3) план будинку садибного типу; 4) експлікація приміщень будинку садибного типу; 5) характеристика будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (пункт 13 розділу І Інструкції). Інформація, яка міститься в технічних паспортах, має відповідати матеріалам технічної інвентаризації (пункт 28 розділу І Інструкції). Таким чином технічний паспорт на будинок не підтверджує право власності та, відповідно, не заміняє собою свідоцтво про право власності чи інший правовстановлюючий документ, не дає право володіти, користуватись чи розпоряджатись нерухомістю це лише документ, який фіксує технічні дані об`єкта; не має строку дії. Оскільки технічний паспорт на будинок не є правовстановлюючим документом на будинок, а лише констатує його наявність із зазначенням адреси, плану та технічних характеристик, то відповідно не може бути визнаний недійсним. Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 09.02.2022 року (справа № 752/9104/18), від 22.01.2020 року (справа № 753/14305/17). Технічний паспорт від 12.11.2024 року (т. 2, а. с. 98113) виготовлено вже відповідно до Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 488, який також визначає технічний паспорт як документ, що містить відомості про склад, площу, об`єм та технічний стан об`єкта і не підтверджує речових прав на нього. Таким чином, технічні паспорти є документами, що мають виключно технічний характер, не створюють, не змінюють і не припиняють речових прав на нерухоме майно, а відтак не можуть бути предметом скасування як правовстановлюючі акти. Позивач за зустрічним позовом не надав суду належних і допустимих доказів того, що відомості, внесені до технічних паспортів та Реєстру будівельної діяльності, є такими, що не відповідають фактичному технічному стану об`єкта, або що дії суб`єкта технічної інвентаризації безпосередньо спричинили порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів. Суд звертає увагу, що факт виготовлення технічного паспорта та внесення відповідного запису до Реєстру будівельної діяльності не змінює правового режиму спірного майна, не припиняє та не обмежує прав [PERSON] як особи, на користь якої прийнято рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки та яка здійснювала будівництво житлового будинку, не створює для нього додаткових обтяжень або обов`язків та не позбавляє його можливості реалізувати й захищати належні йому майнові права у визначеному законом порядку. Зазначені дії не є правовстановлюючими, не підтверджують і не спростовують право власності, а лише фіксують технічні характеристики об`єкта нерухомого майна. Надані фотосвітлини (т. 1, а. с. 215-220) не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на підтвердження вказаних обставин, оскільки не містять жодних ознак, які б дозволили однозначно ідентифікувати на них спірний житловий будинок, його адресу чи конкретні елементи, відображені у технічному паспорті. Світлини не мають фіксації дати і часу виконання, не дають можливості встановити відповідність їх саме спірному об`єкту нерухомості та стану будівництва у визначений період. Крім того, представник відповідачки Шимоні О. Ф. заперечувала, що надані зображення відображають саме спірний будинок, а представник позивача за зустрічним позовом не спростувала цих заперечень та не забезпечила належного зв`язку фотознімків із предметом доказування у справі. Доводи [PERSON] про неможливість замовлення технічних паспортів у зв`язку з перебуванням за кордоном суд оцінює критично. Факт перетину державного кордону, підтверджений відмітками у паспорті, сам по собі не виключає можливості замовлення технічної інвентаризації дистанційно, через уповноважену особу або іншим передбаченим законом способом. Нормативні акти не містять вимоги про обов`язкову особисту присутність замовника під час проведення технічної інвентаризації. Доказів того, що оформлення технічних паспортів відбулось без волі [PERSON] чи з порушенням його прав, позивач за зустрічним позовом суду не надав. Посилання на незгоду зі змістом технічних паспортів або на відсутність участі у їх оформленні не є підставою для визнання таких документів незаконними чи їх скасування. Судовий захист може надаватися лише за наявності порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а також за умови обрання позивачем належного та ефективного способу захисту. Саме по собі виготовлення технічного паспорта документа, що не має правовстановлюючого характеру, - не може розглядатися як порушення права та не створює підстав для його скасування в судовому порядку. За наведених обставин обраний [PERSON] спосіб захисту у вигляді вимог про визнання незаконними та скасування технічних паспортів та відповідного запису у Реєстрі будівельної діяльності не є належним і не спрямованим на відновлення його прав відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим такі вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки провадження у справі в частині вимоги зустрічної позовної заяви про визнання незаконною та скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати та оцінювати обґрунтованість зазначених вимог по суті. Відтак будь-яка правова оцінка доводів сторін щодо декларації про готовність об`єкта до експлуатації у цьому рішенні не надається. Суд, оцінюючи обґрунтованість первісного позову, виходить з такого. Після розірвання шлюбу позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] не досягли згоди щодо поділу спільного майна, зокрема житлового будинку та земельної ділянки, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду. Оскільки спірний житловий будинок з господарськими спорудами збудований, а земельна ділянка, на якій він розміщений, надана у період перебування сторін у шлюбі, таке майно за загальним правилом підпадає під режим спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не доведено належними й допустимими доказами. Відповідно до частин першої та другої статті 60 Сімейного кодексу\~України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом\~України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Частинами першою та другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною першою статі 120 Земельного кодексу України (далі ЗК України) встановлено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Частиною першою статі 377\~ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної дол. земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16-ц (провадження № 61-19516св19) зазначено, що встановивши, що житловий будинок придбано і у подальшому реконструйовано сторонами за час шлюбу за спільні кошти, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про поділ між подружжям об`єкта незавершеного будівництва, визнавши за кожним із них право на частку цього майна. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) викладено висновок про те, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки у праві власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Суди попередніх інстанцій врахували, що перехід права на незавершений будівництвом об`єкт нерухомості має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею), та дійшли обґрунтованого висновку про поділ між сторонами земельної ділянки. Доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу, спростовується висновками судів попередніх інстанцій, які узгоджуються із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18). Твердження заявника про те, що поділу підлягає лише земельна ділянка, розташована під незавершеним будівництвом житловим будинком, відхиляються касаційним судом, оскільки спірна земельна ділянка призначена не лише для будівництва вказаного будинку, а і для обслуговування будинку та господарських будівель, які також є предметом поділу в цій справі. Аналогічні висновки зазначені в постанові Верховного Суду від 09.11.2022 року в справі № 369/8539/19 (провадження № 61-2848св22). Оцінивши сукупність наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що: - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був побудований у період шлюбу сторін на земельній ділянці, наданій відповідачу у приватну власність рішенням Колочавської сільської ради від 16.04.2015 року № 2; - технічний паспорт та інші документи щодо будинку підтверджують наявність сформованого об`єкта житлової нерухомості з визначеними площами, конфігурацією та характеристиками; - за вказаною адресою зареєстровані обидві сторони та їхні малолітні діти, що додатково свідчить про використання об`єкта як сімейного житла. Посилання відповідача на те, що будівництво будинку нібито не завершене, не спростовують встановленого судом факту створення об`єкта нерухомого майна в період шлюбу за участю обох сторін та не змінюють правового режиму такого майна як спільної сумісної власності подружжя. Суд виходить з усталеної практики Верховного Суду, відповідно до якої об`єкт незавершеного будівництва, створений за час шлюбу за рахунок спільних коштів чи спільної праці подружжя, також є об`єктом їхньої спільної сумісної власності і може бути предметом поділу між ними. Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що будинок або земельна ділянка були набуті виключно за його особисті кошти чи за рахунок коштів третіх осіб з умовою виникнення у нього особистого права власності, або що між сторонами існує інша домовленість щодо правового режиму цього майна (зокрема, шлюбний договір). Також не доведено наявності підстав, передбачених статтею 57 СК України, для віднесення спірного майна до особистої приватної власності відповідача. Сам по собі факт відсутності державної реєстрації речового права на житловий будинок та земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не означає відсутності права спільної сумісної власності подружжя на відповідний об`єкт. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, на якій розміщено цей будинок і яка надана відповідачу для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з огляду на принцип єдності правового режиму земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості, також підлягає поділу між сторонами пропорційно їхнім часткам у праві власності на будинок. З огляду на наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини щодо будівництва спірного житлового будинку в період шлюбу, відсутність доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя, а також правові висновки Верховного Суду щодо поділу об`єктів нерухомості та пов`язаних із ними земельних ділянок, суд доходить висновку, що позивачка [PERSON] має право на визнання за нею права особистої приватної власності на частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , а також на частку земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 2122482100:01:009:0036, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з одночасним припиненням режиму спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно. Таким чином, вимоги, заявлені за первісним позовом у цій частині, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою за первісним позовом сплачено судовий збір у розмірі 2654,00 грн (т. 1, а. с. 1). Оскільки первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. Натомість доказів понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу суду не надано, у зв`язку з чим питання їх розподілу суд не вирішує.

Outcome: approved