Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

У листопаді 2025 року адвокат Погорілий Володимир Олександрович, який діє в інтересах [PERSON] ,\~ звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна, в якому просив визнати за\~ [PERSON] \~ право особистої приватної власності на житлову квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 51,90 кв.м, житловою площею 30,50 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] , [INFO] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] . Даний шлюб був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції Одеської області 25.11.1995 р. Рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 14.12.1998 р. у справі № 2- 5187 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 25.12.1998 р., у відділі РАГС Білоцерківського МРУЮ шлюб припинено 09.11.2006 р. 17 березня 1999 р. [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу посвідченого Іванчишиною Л.Г., приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області від 17 березня 1999 р., зареєстровано в реєстрі за № 554. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.10.2025 р. № 600/02-31 Приватним нотаріуса Цвинтарної І.О. відмовлено [PERSON] , [INFO] , у посвідченні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , у зв`язку з необхідністю надання, нотаріально засвідченої згоди колишнього чоловіка [PERSON] на продаж зазначеної квартири або рішення суду про визнання даної квартири особистою приватною власністю [PERSON] . У зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду для захисту свої прав. Квартира під [ADDRESS] , придбана позивачем 17.03.1999 р. за особисті кошти, після набрання законної сили рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від\~ 14.12.1998 р. про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Але у відділі РАГС Білоцерківського МРУЮ шлюб припинено тільки 09.11.2006 р. Після реєстрації шлюбу 25.11.1995 р. позивач з відповідачем разом майже не проживали, спільного бюджету не мали, спільне господарство не вели. Після народження їхнього спільного сина, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] переїхала до своїх батьків в с. Фурси Білоцерківського району Київської області та після цього не проживала разом з [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2025 р. головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою від 06 листопада\~ 2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 20 листопада 2025 року. Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 грудня 2025 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Судом 01.12.2025 р. за вх..№69680 отримано заяву, в якій представник позивача адвокат Погорілий В. О. просив розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами загального позовного провадження, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався, в судове засідання повторно не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомляв належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Третя особа в судове засідання не з`явилася,\~ представника не направила, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, заяви та клопотання до суду не направила, причини неявки суду не повідомила. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю відповідача, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 25 листопада 1995 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Троїцькій сільській раді Любашівського району Одеської області, актовий запис №16, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 08.09.2006 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Любашівського районного управління юстиції\~ Одеської області. Рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 14.12.1998 р. у справі № 2-5187\~\~ 1998 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 25.12.1998 р. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 березня 1999 року Іванчишиною Л.Г., приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київсько, зареєстровано в реєстрі за № 554, 17 березня 1999 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , [PERSON] 05.11.2022р. змінила прізвище на [PERSON] Постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 16.10.2025 р. за №600/02-31, приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Цвинтарною І. О. було відмовлено\~ [PERSON] , [INFO] , у посвідченні договору купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] у зв`язку з необхідністю надання, нотаріально засвідченої згоди колишнього чоловіка [PERSON] на продаж зазначеної вище квартири або рішення суду про визнання даної квартири особистою приватною власністю [PERSON] . Відмова обґрунтована тим, що відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу № витягу 00054189819 від 15 жовтня 2025 року [PERSON] з 25 листопада 1995 року по 09 листопада 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб розірвано на підставі рішення суду Білоцерківського міського суду Київської області 14.12.1998 року. Згідно ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України - шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Також, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] \~ зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 04.06.1997 р., що підтверджується відповіддю від 23.10.2025 за №164/08-26 та відповіддю №1986578 від 10.11.2025 з Єдиного державного\~ демографічного реєстру. Згідно довідки від 22.10.2025 за №74/02-21, виданої Фурсівською сільською радою Білоцерківського району Київської області, [PERSON] , [INFO] \~ у період з 05.05.1996 до\~ 26.03.1999\~ проживала за адресою: [ADDRESS] , а у період з 26.03.1999 проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту підтвердження факту не проживання особи від 22.10.2025 р., сусіди [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання в період з 17.03.1999 р. і по теперішній час\~ [PERSON] в будинку [ADDRESS] . Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Враховуючи те, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статтей КЗпШС України. Згідно зі ст. 22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ст. 28 КЗпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17 (провадження №61-27989св18). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначено, що «застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Статтею 44 КЗпШС України визначалося, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Правило ст. 28 КЗпШС встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим та доведеним, що квартира [ADDRESS] , незважаючи на те, що була придбана в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, є особистою приватною власністю позивача [PERSON] , оскільки куплена нею 17 березня 1999 році за особисті кошти у період роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, що підтверджується рішенням Білоцерківського міського суду Київської області від 14.12.1998 у справі №2-5187 про розірвання шлюбу. Жодних доказів того, що відповідач [PERSON] приймав\~ участь в придбанні квартири, суду не надано. При цьому, суд враховує, що з моменту розірвання шлюбу пройшов значний період часу, відомостей про те, що відповідач виявив намір користуватись вказаною квартирою, оформити право на частку квартири, як на спільне майно подружжя, суду не надано і судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Цвинтарна Ірина Олександрівна про визнання квартири особистою приватною власністю\~ є такими, що підлягають задоволенню з урахуванням вищенаведеного. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 288 ЦПК України позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved