Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

12 червня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами в порядку спадкування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . В період перебування у шлюбі його батьки спорудили в [ADDRESS] житловий будинок, який був їхньою спільною сумісною власністю, враховуючи положення чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України. На момент смерті матері позивач та відповідач постійно проживали разом з нею, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Серед спадкоємців першої черги є молодший брат позивача [PERSON] , однак спадщини після смерті матері не приймав. Вважає, що спадковим майном, як предметом даного позову, є 1/2 частка житлового будинку з надвірним будівлями, що розташована в [ADDRESS] та зважаючи на рівність спадкових часток позивача та відповідача, за ним слід визнати право власності на 1/4 частку даного житлового будинку, а частка відповідача становитиме відповідно 3/4. Однак, приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильним І.Г. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, про що винесено постанову від 03 квітня 2025 року. Зазначає, що житловий будинок було споруджено у 1998 року. Як вбачається з відмітки, зробленої у технічному паспорті на вказаний житловий будинок від 02.06.2010 року, відповідачу виконавчим комітетом Війницької сільської ради за рішенням № 82 від 28.12.2010 року було видано на будинок свідоцтво про право власності, проте, надати суду вказане свідоцтво не має можливості в силу того, що на його думку воно знаходиться у відповідача. Просить визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , а також судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді від 16 червня 2025 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 21 липня 2025 року. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 21 липня 2025 року витребувано у приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи № 245/2023 до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] у с. Павловичі Володимирського району Волинської області, у зв`язку з чим підготовче судове засідання відкладено. Протокольною ухвалою суду від 21.07.2025 клопотання представника позивача [PERSON] про витребування правовстановлюючих документів на будинок залишено без розгляду (а.с. 71) 22 вересня 2025 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає про ненадання позивачем доказів, що померла [PERSON] є власником майна, а саме будинку в [ADDRESS] . Вказує на те, що власником майна є [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 28.12.2010 року. Отже, вимоги щодо спадкування майна вважає безпідставними. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно (а.с. 127-128) Ухвалою Локачинського\~районного суду\~Волинської області\~від 22\~вересня 2025\~року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , у зв`язку з чим підготовче судове засідання відкладено на 16 жовтня 2025 року. Ухвалою Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали з підстав, зазначених у ньому та просили задовольнити. Позивач зазначив, що в нього з батьком склалися неприязні відносини, а після смерті матері такі ще більше загострились. Батько виїхав з будинку та забрав частину майна. Покликався на те, що теж брав участь у будівництві будинку, тому має право частку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, покликаючись на те, що будинок належить на праві власності відповідачу. Відповідач зазначив, що враховуючи ставлення сина та невістки до нього, син не має права на частку. Вони його виганяють з будинку, змушений був переїхати до іншого сина. Заперечував участь сина у будівництві будинку, зазначив, що такий будували разом із дружиною, перебуваючи у шлюбі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, однак якщо законом передбачено, що він має право на частку, то не заперечує таку отримати. Так, справді батько проживає у нього, так як з братом не можуть знайти спільної мови. Хотів би, щоб брат теж брав участь у догляді за батьком. Заслухавши позивача [PERSON] та його представника [PERSON] , відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] , третю особу [PERSON] , дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, копію матеріалів спадкової справи № 245/2023 до майна померлої [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Павловичі, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видане повторно 31 жовтня 2023 року Локачинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 8, 86). Після її смерті відкрилася спадщина. Із довідки Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області №\~385 від 01 листопада 2023 року вбачається, що в с. Павловичі Володимирського району Волинської області знаходиться спадкове майно, яке належало [PERSON] , яка померла [INFO] та на день смерті була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] . Після смерті покійної у володіння спадковим майном фактично методом спільного проживання та реєстрації вступила дочка [PERSON] , яка на день смерті покійної проживала та була зареєстрована у [ADDRESS] та померла [INFO] . Після смерті [PERSON] у володіння спадковим майном вступив син [PERSON] , який на день смерті покійної проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] . Спадкове майно складається із земельної частки (паю) розміром 1,74 га, який розташований на території Затурцівської сільської ради (бувша Війницька). Іншими спадкоємцями є її чоловік [PERSON] , 1948 року народження, який проживає та зареєстрований у [ADDRESS] та син [PERSON] , 1978 року народження, який зареєстрований та проживає у м.Луцьк. Інші спадкоємці не звертались та заповіт від імені покійного не посвідчувався (а.с 85 на звороті). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено ч.1 ст.1217 ЦК України. [PERSON] за життя заповіту не склала, що підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 74575002 від 02.11.2023 року (а.с. 92). Відповідно до ч.2 ст.1272 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] , що підтверджується копіями Свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 05 червня 1974 року та серії [NUMBER] від 05 травня 1978 року (а.с. 89 на звороті, 154). [PERSON] є чоловіком спадкодавиці [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 04 серпня 1973 року (а.с. 87 на звороті). Згідно частин 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст. 1270 ЦК України. 02 листопада 2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , на підставі якої нотаріус завів спадкову справу № 245/2023 до майна померлої [PERSON] (а.с.\~85). Крім того, частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідач [PERSON] із 10.03.1978 року зареєстрований у [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №1475718 від 13.06.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру. Таким чином, [PERSON] , відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки на час її відкриття постійно проживав разом із спадкодавцем. Відомості про відмову від спадщини в матеріалах спадкової справи відсутні. Син [PERSON] спадщину не прийняв, так як на момент смерті спадкодавця проживав за іншою адресою, у судовому засіданні підтвердив, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався. Таким чином, інших спадкоємців за законом чи заповітом, які б прийняли спадщину, судом не встановлено, із копії матеріалів спадкової справи № 245/2023 до майна померлої [PERSON] їх теж не вбачається. 03 червня 2024 року [PERSON] , на підставі відповідної заяви, приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильним І.Г., видано Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 1,1361 га, кадастровий номер 0722481200:04:000:0666 та на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,6 га, кадастровий номер 0722481200:06:000:0595 (а.с. 108 на звороті, 110). 03 квітня 2025 року позивач [PERSON] , з метою оформлення своїх спадкових прав за законом після смерті матері [PERSON] щодо 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , звернувся із відповідною заявою до приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І.Г. У заяві зазначає, що спадкове майно скаладється із 1/2 частки вищевказаного житлового будинку на праві спільної сумісної власності подружжя (а.с. 111, на звороті). Однак, йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що винесено постанову вих. №149/02-31 від 03.04.2025 року (а.с. 9, 116). Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини, які є спадковими, а позивач через відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок позбавлений права на нотаріальне оформлення своїх спадкових прав, так як існує спір, а тому звернувся до суду. У позовній заяві [PERSON] покликається на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю його батьків, як подружжя. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Судом встановлено, що [PERSON] та спадкодавиця [PERSON] перебували у шлюбі з 04 серпня 1973\~року, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 04 серпня 1973 року та копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00045321116 від 03 червня 2024 року (а.с. 87 на звороті, 99 на звороті-100). Із копії технічного паспорта від 02 червня 2010 року на житловий будинок [ADDRESS] встановлено, що рік спорудження (реконструкції) житлового будинку 1998 (а.с. 49-53) Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна серії [NUMBER] виданого 28 грудня 2010 року сільським головою Війницької сільської ради Локачинського району Волинської області, на підставі рішення виконавчого комітету Війницької сільської ради від 28.12.2010 року № 82, житловий будинок, розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 129). Пунктами 1 і 2 розділу «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, а Кодекс про шлюб та сім`ю України втрачає чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України. Пунктами 1 і 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У зв`язку із цим нормами цього Кодексу регулюються відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності, а спірні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України. За правилами статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні норми діяли і у новому Сімейному Кодексі України на час смерті спадкодавця та діють на даний час. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі із [PERSON] , в судовому засіданні підтвердив, що будинок збудований під час перебування у шлюбі. Отже,\~суд вважає,\~що оскільки\~майно фактично\~набуто подружжям\~під час\~їх шлюбу,\~то будинок\~є спільною\~сумісною власністю\~подружжя,\~оскільки інше\~не було\~встановлено письмовою\~угодою між\~ними.Та обставина, що відповідач [PERSON] отримав 28 грудня 2010 року Свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на вищенаведений будинок, не впливає на зазначене. З урахуванням наведених норм матеріального права, які діяли на час набуття права власності на спірний житловий будинок та на час смерті спадкодавиці, спадкодавець [PERSON] при житті мала право на частину спірного житлового будинку, що згідно з вимогами закону щодо презумпції рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, складає 1/2, оскільки право власності на житловий будинок набуто в період зареєстрованого шлюбу Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку, як спільної сумісної власності подружжя. Отже, беручи до уваги рівність спадкових часток двох спадкоємців першої черги за законом - відповідача [PERSON] (чоловіка), позивача [PERSON] (сина), які прийняли спадщину, оскільки син [PERSON] не прийняв спадщини, то позивач має право на 1/4 частку у спадщині, виходячи із розрахунку - 1/2 : 2. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ст.1297 ЦК України право власності на спадкове майно набувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, подання позову про визнання права власності в порядку спадкування є ефективним способом захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України у випадку, коли частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не визначено, так як саме визначення такої частки не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач [PERSON] (син) як спадкоємець за законом майна померлої [PERSON] (матері), підставно просить суд визнати за ним право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом, так як інший правовий механізм оформлення таких прав відсутній. При цьому сам факт відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавиці не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про оформлення права власності, за умов доведення таких обставин як належність спадкодавцю цього майна. Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав. Відтак, позов необхідно задовольнити, визнавши за позивачем, як спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно довідки до огляду МСЕК серії ВЛН № 002771 від 13.09.2002 року [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, враховуючи, що позов задоволено, відповідача звільнено від сплати судового збору, позивачу належить компенсувати за рахунок держави сплачений ним судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved