Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

До Хаджибейського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] із позовною заявою до Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна. Позовна заява обґрунтована тим, що Першим Малиновським відділом державної виконачої служби Одеського міського управління юстиції (правонаступником якого є Хаджибейський відділ Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 14 лютого 2011 року на підставі Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 24339726 від 07.02.2011 року було накладено арешт на все нерухоме майно Позивача, реєстраційний номер обтяження 10827319. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2010 року у справі № 2-6626/10 за позовом ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/1924/85/80509 від 23.08.2007 року. Позивач виступала поручителем за Договором поруки № 014/1924/85/80509/1 від 23 серпня 2007 року. На підставі рішення суду буди видані виконавчі листи та відкрите виконавче провадження № 24339726 від 07.02.2011 року. 29.06.2011 року державним виконавцем винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України № 606-XIV «Про виконавче провадження». В подальшому, виконавче провадження №24339726, в порядку якого накладено арешт на все його майно [PERSON] , знищено. ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», який є стягувачем у виконавчому провадженні № 24339726 відступив своє право вимоги ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-6626/10 від 21 січня 2021 року залишено без розгляду заяву ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про заміну стягувача у виконавчому провадженні № 24339726. Боржник за кредитним договором № 014/1924/85/80509 від 23.08.2007 року помер в грудні 2020 року. Позивач проживає за одним місцем реєстрації з 01 червня 1998 року та працює на одному місці роботи з 20.09.1994 року і до дня подачі даного позову. Проте, ні первісний Стягувач, ні правонаступник не вчиняв жодних дій щодо стягнення заборгованості протягом 14 (чотирнадцяти) років. На підставі викладеного, позивач вважає, що тривалий арешт нерухомого майна за відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право позивача на вільне розпорядження своїм майном, просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси 08 вересня 2025 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси 18 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 29 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві Відповідач стверджує, що арешт від 14.02.2011 року відповідає критерію «справедливої рівноваги» і стверджує, що знищення матеріалів виконавчого провадження не підставою для скасування арешту та що арешт не підлягає скасуванню, тому що Стягувач може колись скористатись своїм правом на поновлення пропущеного строку. Також оспорює вибраний спосіб захисту вибраний Позивачем та пропонує замінити Відповідача належним. Адвокат Позивача 14 листопада 2025 року подав відповідь на відзив, згідно з яким зазначив, що Позивач не взмозі користуватись своїм конституційним правом на власність 14 років, і несе «індивідуальний і надмірний тягар» тому відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке тривале втручання в приватну власність Позивача є не співмірним і вважається порушенням розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Щодо твердження Відповідача про те, що провадження не є закінченим, а лише завершеним Позивач зазначає, що відповідно до норм статті 30 Закону № 606-XIV, який діяв на момент виникнення спірних відносин видами завершення виконавчого провадження були: - закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; - повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; - повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. Наслідки завершення виконавчого провадження були визначені у статті 50 Закону № 606-XIV, яка, зокрема, передбачала зняття арешту з майна боржника. Також, Позивач стверджує, що знищенню підлягають документи 3 роки після завершення провадження. Спростовуючи аргумент Відповідача про те, що Стягувач може в майбутньому скористатись своїм правом на поновлення пропущеного строку на подачу виконавчого листа і поновлення провадження, Позивач звертає увагу суду на те, що повторна подача є правом, яким Стягувач може ніколи не скористатись, так як пройшло 14 років, крім цього, Стягувач продав своє право вимоги ТОВ «ФК «ГАРАНТІЯ І ДОВІРА», чию заяву про спробу замінити сторону у виконавчому провадженні як нового стягувача вже було відмовлено Ухвалою Приморського районного суду від 21.01.2021 року. Також зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», який діє на сьогодні у зв`язку з тим, що матеріали виконавчого провадження знищені даний арешт знімається за рішенням суду і що Позивач вірно вибрав спосіб захисту. Заперечення на відповідь на відзив Відповідач не надавав. В судове засідання 25 листопада 2025 року представник Позивача не з`явився, через канцелярію судунадав заяву про розгляд справи за відсутності сторони, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідапння не зявився, через систему електроний суд надійшла заява, в якій він просив розгляд справи провести за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2010 року у справі № 2-6626/10 за позовом ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/1924/85/80509 від 23.08.2007 року. Позивач виступала поручителем за Договором поруки № 014/1924/85/80509/1 від 23 серпня 2007 року. На підставі рішення суду буди видані виконавчі листи та відкрите виконавче провадження № 24339726 від 07.02.2011 року. Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру нерухомості від 10 липня 2025 року Першим Малиновським відділом державної виконачої служби Одеського міського управління юстиції (правонаступником якого є Хаджибейський відділ Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 14 лютого 2011 року на підставі Постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 24339726 від 07.02.2011 року було накладено арешт на все нерухоме майно Позивача, реєстраційний номер обтяження 10827319. 29.06.2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України № 606-XIV «Про виконавче провадження». Інформація про вчинення інших виконавчих дій відсутня. Відповідно до відповіді Відповідача на адвокатський запит адвоката Позивача № 112303 від 03 липня 2025 року виконавче провадження №24339726, в порядку якого накладено арешт на все його майно [PERSON] , знищено. ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» в 2019 році відступив своє право вимоги ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-6626/10 від 21 січня 2021 року залишено без розгляду заяву ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про заміну стягувача у виконавчому провадженні № 24339726. Судом встановлено, що Позивач відповідно до паспорту була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 01 червня 1998 року. Позивач відповідно до довідки з місця роботи офіційно працевлаштована в ТОВ «ПРИВАТНИЙ ЛІЦЕЙ «СВІТОЧ» з 20.09.1994 року. На сьогодні, і з 2012 року діючих виконавчих проваджень за даним виконавчим листом не було. Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40). Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції. Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи. ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року). Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року). Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції. Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від №521/10416/13-ц виданого 14.03.2014 року та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом №606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року. За змістом статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частини першої статті 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника). Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина друга статті 47 Закону № 606-XIV). Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разіфактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно з частиною другою статті 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, з огляду на наведені норми Закону №606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим. Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону №606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідно до частини першої статті 22 Закону №606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону№ 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності. Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист № 2-6605/10 виданий 26.11.2010 року на підставі якого відкрито виконавче провадження № 24339726 про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь ПАТ «РА ЙФФАЙЗЕНЬ БАНК АВАЛЬ» 26.11.2010 було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 26.11.2013 року. Судом встановлено, що Стягувач в особі ПАТ Райффайзен Банк Аваль в 2019 році відступив своє право вимоги іншій особі ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», яка в свою чергу скористалась своїм правом на правонаступництво і звернулась до суду з заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні № 24339726., проте її заява Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2021 року була залишена без розгляду. Таким чином, подавати на поновлення строку для повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа ПАТ «РАЙФФАЙЗЕНБ БАНК АВАЛЬ» уже немає права так як право вимоги було передано ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», яка скористалась своїм правом і в трьохрічний строк подала заяву про заміну сторони виконавчого провадження, але чию заяву було залишено без розгляду. Дана Ухвала суду новим кредитором мне оскаржувалась. Оскільки зазначений виконавчий лист після 2012 року не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, то збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду України викладеного у справі №911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положеньстатті 19 ЦПК України,статті 20 ГПК Україниможуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимогЦПК України може здійснюватись в порядку цивільного судочинства. Оскільки матеріали виконавчого провадження в рамках якого було накладено арешт на майно знищені, то у позивачки не має можливості реалізувати свої права власника. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно приписів 4.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд звертає увагу на позицію Верховного Суду в постанові від 12.10.2022 року по справі № 203/3435/21 (провадження № 61-5972св19) де зазначено, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 07.07.2021 року у справі № 3-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03.11.2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22.12.2021 року у справах № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, тому вказаним арештом порушуються права позивачки, як власника належного їй майна на розпорядження цим майном. Отже, внаслідок накладення арешту (заборони) на нерухоме майно позивачка на сьогоднішній день позбавлена можливості реалізувати свої права власника. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх відповідне задоволення. Згідност. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставіст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Outcome: approved