Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

Описова частина Стислий виклад позиції позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПП») звернулося до суду з зазначеною позовною заявою до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 76838,31 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що 08 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 9995901. 22 квітня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» (далі - ТОВ «Аванс Кредит») та [PERSON] було укладено договір кредитний договір № 38409-04/2024. 08 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванс Кредит» (далі - ТОВ «Аванс Кредит») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11552-03/2024. 01 травня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2883254. 28 серпня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 28082024/2, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, які ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло та стало новим кредитором у зобов`язанні. 20 серпня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 20082024, відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло право вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. 19 вересня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 19092024, відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло право вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до якого ТОВ «1 БАНК» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло право вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників Відповідач свої обов`язки за кредитними договорами не виконав, не здійснив повернення кредиту, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 76838,31 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільного погашення заборгованості. Короткий зміст відзиву на позов За допомогою системи «Електронний Суд» надійшов відзив на позов, в якому представниця відповідача просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що позивач не довів факту надання коштів позичальнику, оскільки не надав відповідних доказів (зокрема виписки за картковими рахунками позичальника). Надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не підтверджені належними доказами, оскільки наявність або відсутність указаної позивачем суми заборгованості має бути підтверджена виключно матеріалами первинної бухгалтерської документації. Зважаючи на те, що Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» 2120-IX від 15.03.2022 року набрав законної сили 17.03.2022 року, відтак з 17.03.2022 року позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а саме щодо сплати неустойки у розмірі 6 790,00 грн. за кредитним договором №9995901 від 08 квітня 2024 року. Відповідач вважає, що отримання кредитором комісійної винагороди в розмірі 1 100,00 грн. від суми кредиту є таким, що не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності в розумінні Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів сплати за договорами факторингу. Право вимоги до позивача за кредитним договором №2883254 від 01 травня 2024 року, укладеним між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] не перейшло належним чином, оскільки договір про відступлення прав вимоги між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «1 БАНК» № 14/06/21 було укладено 14 червня 2021 року в той час, коли кредитний договір між ТОВ «1 БАНК» та [PERSON] було укладено 01 травня 2024 року, тобто майже на 3 роки раніше, а ніж було укладено спірний договір позики. ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем у спірних правовідносинах, оскільки товариство не набуло права вимагати від відповідача [PERSON] сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 01.05.2024 р. між ТОВ «1 БАНК та Відповідачем. Короткий зміст відповіді на відзив До суду від представниці позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представниця позивача просила позов задовольнити, посилаючись на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє оригіналами первинних документів на отримання та повернення відповідачем кредитних коштів за укладеними договорами, оскільки не є первісним кредитором. Жодних заперечень під час укладання кредитних договорів відповідач не надавав, первісний кредитор виконав свої зобов`язання за договорами, надавши відповідачеві кредити, а останній користувався кредитними коштами, проте не виконав своїх зобов`язань за договором, допустив заборгованість. Позивачем до позовної заяви надано належним чином завірені копії документів, що свідчать про належні правові підстави для переходу права вимоги до відповідача. Процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим у справі визначено суддю Варгаракі С.М. Ухвалою судді Арцизького районного суду Одеської області від 06 березня 2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 24 липня 2025 року було витребувано докази. Сповіщення сторін Представниця позивача про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, однак у судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, у разу повторної неявки в судове засідання відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач про дату, час і місце судового засідання двічі повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за останньою відомою адресою реєстрації, проте вона повернулася до суду без вручення адресату з довідкою АТ «Укрпошта» - «адресат відсутній за вказаною адресою», тому відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином. Відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Інших заяв і клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведять лише до затягування розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. У відповідності до статті 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Згідно з постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року за справою № 911/3142/19 надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св33), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17), якщо адресат відсутній за вказаною у повістці адресою, то вона вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Враховуючи позицію Верховного Суду, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та справу можливо розглянути за його відсутності. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого відповідача у судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Мотивувальна частина Позиція суду Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Фактичні обставини справи, встановлені судом 08 квітня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , відповідачем у справі, було укладено договір про споживчий кредит № 9995901 (Індивідуальна частина) (а.с. 10-15), відповідно до якого ТОВ «Мілоан» надало [PERSON] кредит у безготівковій формі шляхом перерахування за реквізитами платіжної картки у розмірі 5000 грн строком на 345 днів. Згідно з пунктом 1.5.1. договору комісія за надання кредиту 1150 грн, яка нараховується за ставкою 23 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом протягом першого розрахункового періоду, визначеного графіком платежів, нараховуються за ставкою 730 % річних на фактичну заборгованість за кредитом (пункт 1.5.2 договору). Пунктом 1.5.3 договору встановлено, що проценти за користування кредитом протягом решти строку кредитування нараховуються за стандартною процентною ставкою 912,50 річних від фактичного залишку кредиту, починаючи з другого розрахункового періоду, визначеного графіком платежів. Договір відповідач підписав електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Також, відповідачем було підписано електронним підписом графік платежів, який є додатком до договору про споживчий кредит, паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічні умови кредитування, графік платежів до паспорту споживчого кредиту (а.с. 15 зворот - 16, 18-19, 19 зворот - 20). Заява на отримання кредиту № 9995901 від 08 квітня 2024 року містить анкетні дані позичальника, суму кредиту, загальний строк кредитування, процентну ставку, розмір комісії за надання кредиту, номер платіжної картки на яку мають бути перераховані кредитні кошти (а.с. 16-17). (а.с. 18). Відповідно до платіжного доручення від 08 квітня 2024 року ТОВ «Мілоан» перерахувало на картку № [NUMBER] грошові кошти в розмірі 5000 грн (а.с. 21). З листа АТ «Райффайзен Банк» № 81-15-9/9458-БТ від 30 липня 2025 року, виписки за період з 08 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року слідує, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , 08 квітня 2024 року зараховано переказ у сумі 5000 грн, фінансовий номер телефону [NUMBER] (а.с. 197, 201). 28 серпня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 28082024/2, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, які ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло (а.с. 23-25, 166-171, 173). Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників від 28 серпня 2024 року, витягом з реєстру боржників № 1 від 28 серпня 2024 року позивач набув право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про споживчий кредит № 9995901 від 08 квітня 2024 року у розмірі 27575,00 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 5000 грн, заборгованості за процентами у розмірі 14685 грн, заборгованості по комісії за надання кредиту у розмірі 1100 грн, заборгованості за неустойкою (траф, пеня) у розмірі 6790 грн (а.с. 27, 172). Позивачем також надано суду відомості про щоденні нарахування та погашення (а.с. 28-30, 157-159). 22 квітня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 38409-04/2024 (а.с. 38-41), відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» надало [PERSON] кредит у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку [NUMBER] хх-хххх-5672 у розмірі 2500 грн, строком на 120 днів, тобто до 19 серпня 2024 року, зі сплатою денної процентної ставки у розмірі 1,50 % та застосовується в межах строку кредитування. Договір відповідач підписав електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Також, відповідачем було підписано графік платежів та паспорт споживчого кредиту, який містить основні умови кредитування з урахуванням побажання споживача (а.с. 42, 43-44). З листа АТ «Райффайзен Банк» № 81-15-9/9458-БТ від 30 липня 2025 року, виписки за період з 22 квітня 2024 року по 25 квітня 2024 року слідує, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , 22 квітня 2024 року зараховано переказ у сумі 2500 грн, фінансовий номер телефону [NUMBER] (а.с. 197, 200). 20 серпня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 28082024, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, які ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло (а.с. 45-47, 180-184, 186). Згідно з актом прийому-передачі реєстру боржників від 20 серпня 2024 року, витягом з реєстру боржників від 20 серпня 2024 року позивач набув право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 38409-04/2024 від 22 квітня 2024 року у розмірі 8250 грн (а.с. 48, 49, 185). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 38409-04/2024 від 22 квітня 2025 року за період з 20 серпня 2024 року по 31 січня 2025 року заборгованість [PERSON] станом на 31 січня 2025 року складає 8250 грн, з яких заборгованість за основною сумою боргу 2500 грн, заборгованість за відсотками 4500 грн, заборгованість за пенею 1250 грн (а.с. 50, 164). 08 березня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та [PERSON] було укладено договір № 11552-03/2024 про надання фінансового кредиту (а.с. 51-53), відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» надало відповідачеві [PERSON] кредит у безготівковій формі шляхом перерахування на реквізити платіжної картки 4149-51хх-хххх-5672 у розмірі 12000 грн, строком на 120 днів, зі сплатою процентної ставки у розмірі 2,50 % в день та застосовується в межах строку кредитування. Договір відповідач підписав електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Також, відповідачем було підписано електронним підписом графік платежів та паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічні умови кредитування (а.с. 54 зворот, 55-56). Згідно з листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 3466_250130165039 від 30 січня 2025 року, було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта 08 березня 2024 року у сумі 12000 грн маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 353719334, призначення платежу: зарахування 12000 грн на картку [NUMBER] (а.с. 57). Згідно з листом АТ «Райффайзен Банк» № 81-15-9/9458-БТ від 30 липня 2025 року, випискою за період з 08 березня 2024 року по 11 березня 2024 року на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , 08 березня 2024 року зараховано переказ у сумі 12000 грн, фінансовий номер телефону [NUMBER] (а.с. 197, 199). 19 вересня 2024 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 19092024, відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло право вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 58-60, 180-184, 186). Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників від 19 вересня 2024 року, витягу з реєстру боржників від 19 вересня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 11552-03/2024 від 08 березня 2024 року у розмірі 29100 грн (а.с. 61, 62, 185). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 11552-03/2024 від 19 вересня 2024 року заборгованість за вказаним договором станом на 31 січня 2025 року становить 29100 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 11640 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 17460 грн (а.с. 63, 161-162). 01 травня 2024 року між ТОВ «1 БАНК» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 2883254 (з фіксованою процентною ставкою), відповідно до якого ТОВ «1 БАНК» надало відповідачеві [PERSON] кредит у розмірі 9300 грн строком на 15 днів, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмір 0,675 % (а.с. 6668). Договір укладено у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідачем також було підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 69). 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до якого ТОВ «1 БАНК» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло право вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 70-72, 174-177, 179). Позивачем також надані суду додаткові угоди до договору факторингу (а.с. 73, 74, 75). Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників від 25 вересня 2024 року, витягу з реєстру боржників № 31 від 25 вересня 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики № 2883254 (з фіксованою процентною ставкою) у розмірі 11913,31 грн (а.с. 76, 77, 178). Згідно з листом АТ «Райффайзен Банк» № 81-15-9/9458-БТ від 30 липня 2025 року, випискою за період з 01 травня 2024 року по 04 травня 2024 року на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , 04 травня 2024 року зараховано переказ у сумі 9300 грн, фінансовий номер телефону [NUMBER] (а.с. 197, 198). Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2883254 від 01 травня 2024 року заборгованість за вказаним договором станом на 31 січня 2025 року становить 11913,31 грн, з яких: заборгованість за основною сумою боргу - 6321,68 грн, заборгованість за відсотками - 941,63 грн, заборгованість по процентам за понадстрокове користування позикою - 4650 грн (а.с. 78, 144-146). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Щодо укладення кредитних договорів Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом положень частин 1, 2 статті 207, пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно із статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що [PERSON] , відповідач у справі, шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від позикодавців прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав договори (здійснив акцепт пропозиції товариства), тобто договори вважаються укладеним у відповідності до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». [PERSON] , відповідачем у справі, не спростовано презумпцію правомірності правочинів та не надано будь-яких доказів того, що позикодавці отримали його персональні дані та використали їх у власних цілях. Таким чином, сторони договорів досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали їх у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому договори вважаються таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону). Вказаними договорами передбачено порядок та умови отримання кредитів, погашення заборгованості за кредитами, сплату відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами. Відповідач [PERSON] , підписавши вказані договори, надав згоду на отримання та повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому вказаними договорами. Щодо виконання кредитодавцями обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо. Згідно з пунктом 2.1 договору № 9995901 від 08 квітня 2024 року кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням картки [NUMBER] . Відповідно до пунктами 1.6. договорів № 38409-04/2024 від 22 квітня 2024 року, № 11552-03/2024 від 08 березня 2024 року кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки [NUMBER] протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Пунктом 1 договору позики № 2883254 від 01 травня 2024 року передбачено, що за договором позик позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджених умовами договору строк, для задоволення власних потреб, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника. У пункті 29 договору позики зазначені реквізити сторін, зокрема, номер електронного платіжного засобу відповідача [PERSON] [NUMBER] . Таким чином, з умов кредитних договорів випливає, що кредитні кошти підлягали перерахунку на картковий рахунок позичальника. При цьому, відповідачем при оформленні кредитних договорів вказано наступні реквізити електронного платіжного засобу (карткового рахунку) - № [NUMBER] . Як встановлено судом, факт перерахування [PERSON] кредитних коштів підтверджено листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 3466_250130165039 від 30 січня 2025 року, платіжним дорученням від 08 квітня 2024 року, листом АТ «Райффайзен Банк» № 81-15-9/9458-БТ від 30 липня 2025 року, виписками за період з 08 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 22 квітня 2024 року по 25 квітня 2024 року, з 08 березня 2024 року по 11 березня 2024 року, з 01 травня 2024 року по 04 травня 2024 року, з яких слідує, що 08 квітня 2024 року перераховано грошові кошти в розмірі 5000 грн, 22 квітня 2024 року зараховано переказ у сумі 2500 грн, 08 березня 2024 року - у сумі 12000 грн, 04 травня 2024 року - у сумі 9300 грн. Змісту кредитних договорів слідує, що в них зазначений номер особистого електронного платіжного засобу відповідача з маскою, а саме, № [NUMBER] . Зазначену інформацію про банківські реквізити платіжної картки вказано у відповідному вигляді, зважаючи на ту обставину, що, така інформація згідно з чинним законодавством України становить банківську таємницю та, відповідно, позивач за будь-яких обставин не міг би отримати ці банківські реквізити не інакше як від самого відповідача або за його згодою (стаття 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»). Пунктом 10 постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів не банківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Відповідачем при оформленні кредитних договорів було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу), але відповідно до вищенаведеного Положення позивач не може повністю зазначати та зберігати у документах номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Отже, на підтвердження перерахування відповідачеві коштів, до суду надано виписки по рахунку за відповідні періоди, які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на платіжну картку [NUMBER] , яка емітована на ім`я [PERSON] , відповідача у справі. У цій частині суд враховує, що первинні банківські документи по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений законом. Первісні кредитори не є банківськими установами в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність». Отже, первісні кредитори не відкривають рахунки, а здійснюють послуги з переказу коштів без відкриття рахунку. Оскільки, первісні кредитори є фінансовими установами, які здійснюють господарську діяльність з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, відповідно надати будь-який первинний бухгалтерський документ стосовно рахунку відповідача фінансова установа не може, оскільки не володіє такою інформацією. Також як вбачається з матеріалів справи відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, проте факт отримання кредитних коштів не спростував, доказів на спростування цієї обставини не надавав. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про доведеність обставини перерахування [PERSON] кредитних коштів за укладеними кредитними договорами. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066 св 23). Відповідач [PERSON] та його представниця не надали жодних доказів на підтвердження того, що після укладення кредитних договорів відповідачу не були перераховані кошти на вказаний ним рахунок. Окрім цього, після підписання кредитних договорів [PERSON] не вчиняв жодних дій щодо оскарження цих договорів через невиконанням його умов кредитодавцями. Щодо розміру заборгованості за договором про споживчий кредит № 9995901 (Індивідуальна частина) від 08 квітня 2024 року Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Процесуальний обов`язок, передбачений статями 12, 81 ЦПК України, відповідачкою не виконано та не надано доказів, які б підтверджували належність виконання відповідачкою зобов`язання за кредитним договором або відсутність обов`язку його виконання. Крім того, положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 191/5077/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010). Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачем суду не надано. З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов`язання за вказаним договором у строки, передбачені договором щодо повернення суми кредиту та процентів за користування кредитом не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за тілом кредиту та процентами. Оскільки матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем ані первісному кредитору, ані позивачеві суми отриманого кредиту за вказаним договором та відсотків за користування кредитом, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5000 грн та процентами в розмірі 14685 грн за користування кредитними коштами, що були обумовлені договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, позивач також просив стягнути комісію за надання кредиту в сумі 1100 грн. Згідно з пунктом 1.5.1. договору комісія за надання кредиту 1150 грн, яка нараховується за ставкою 23 % від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Водночас, за змістом частини 3 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини 3 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неуповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21, провадження № 61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 1100 грн не підлягають задоволенню. Крім цього, щодо твердження ТОВ «ФК «ЄАПБ» про те, що [PERSON] має заборгованість за договором про споживчий кредит № 9995901 (Індивідуальна частина) від 08 квітня 2024 року у виді неустойки у розмірі 6790 грн суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, суд вважає, що нарахування неустойки за невиконання грошового зобов`язання та штрафних санкцій є неправомірним, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача неустойки в сумі 6790 грн за договором про споживчий кредит № 9995901 (Індивідуальна частина) від 08 квітня 2024 року. Щодо заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 38409-04/2024 від 22 квітня 2024 року Так, за умовами вказаного договору сторони погодили, що кредит надається строком на 120 днів, дата надання кредиту 22 квітня 2024 року, наданий кредит зобов`язується погасити в останній день строку кредитування, дата погашення кредиту 19 серпня 2024 року. Відповідно до пункту 4 договору № 38409-04/2024 за користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є платою за користування кредитом. Тип процентної ставки: фіксована. Згідно з пунктом 4.1 договору денна процентна ставка становить 1,50 % та застосовується в межах строку кредитування, вказаного в пункті 1.2. договору. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за Договором № 38409-04/2024 слідує, що станом на 31 січня 2025 року [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за кредитним договором № 38409-04/2024 від 22 квітня 2024 року у сумі 8250 грн, з яких: 2500 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 4500 грн сума заборгованості за відсотками, 1250 грн сума заборгованості за пенею. Таким чином, оскільки у встановлений договором строк [PERSON] не повернув кредитні кошти та не сплатив нараховані у встановленому договором порядку проценти у позивача виникло право на їх стягнення в примусовому порядку, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором № 38409-04/2024 у розмірі 7000 грн, з яких: 2500 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 4500 грн сума заборгованості за відсотками. Щодо стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 38409-04/2024 від 22 квітня 2024 року у виді штрафних санкцій у розмірі 1250 грн суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, суд вважає, що нарахування пені є неправомірним, а відтак у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 1250 грн за договором про 38409-04/2024. Щодо заборгованості за договором про надання фінансового кредиту № 11552-03/2024 від 08 березня 2024 року За умовами вказаного договору сторони погодили, що кредит надається строком на 120 днів, дата надання кредиту 08 березня 2024 року, наданий кредит зобов`язується погасити в останній день строку кредитування, дата погашення кредиту 05 липня 2024 року. Відповідно до пункту 4 договору № 11552-03/2024 за користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є платою за користування кредитом. Тип процентної ставки: фіксована. Згідно з пунктом 4.1 договору процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується в межах строку кредитування, вказаного в пункті 1.2. договору. Таким чином, оскільки у встановлений договором строк [PERSON] не повернув кредитні кошти та не сплатив нараховані у встановленому договором порядку проценти у позивача виникло право на їх стягнення в примусовому порядку, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № 11552-03/2024 у розмірі 29100 грн, з яких: 11640 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 17460 грн сума заборгованості за відсотками. Щодо заборгованості за договором надання позики № 2883254 (з фіксованою процентною ставкою) За умовами вказаного договору сторони погодили, що розмір позики становить 9300 грн, строк користування позикою 15 днів, дата надання позики 01 травня 2024 року, дата повернення позики 16 травня 2024 року. Денна процентна ставка 0,675 % в день, процентна ставка за понадстрокове кристування позикою 2,70 % в день. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № 2883254 слідує, що станом на 31 січня 2025 року [PERSON] має непогашену заборгованість перед позивачем за договором позики у розмірі 11913,31 грн, з яких: 6321,68 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 941,63 грн сума заборгованості за відсотками, 4650 грн сума заборгованості за понадстрокове користування позикою. За встановлених обставин, з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 67698,31 грн, яка складається із заборгованості за: договором про споживчий кредит № 9995901 (Індивідуальна частина) від 08 квітня 2024 року у розмірі 19685 грн, з яких заборгованість за основним зобов`язанням 5000 грн, заборгованість за процентами за користувння кредитом 14685 грн; договором про надання фінансового кредиту № 38409-04/2024 від 22 квітня 2024 року у розмірі 7000 грн, з яких сума заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 2500 грн, сума заборгованості за відсотками у розмірі 4500 грн; договором про надання фінансового кредиту № 11552-03/2024 від 08 березня 2024 року у розмірі 29100 грн, з яких сума заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 11640 грн, сума заборгованості за відсотками у розмірі 17460 грн; договором позики № 2883254 (з фіксованою процентною ставкою) від 01 травня 2024 року у розмірі 11913,31 грн., з яких сума заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 6321,68 грн, сума заборгованості за відсотками у розмірі 941,63 грн, сума заборгованості за понадстрокове користування позикою у розмірі 4650 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. З врахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що відповідач, отримавши від позивача кредитні кошти, у добровільному порядку та у встановлені договором строки їх не повернув, проценти у встановленому договором розмірі не сплатив, ним не надано суду доказів на підтвердження належного виконання зобов`язання за кредитними договорами щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитами, тому позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Щодо відступлення права вимоги У частині 1 статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами 1, 2 статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У матеріалах справи наявні належним чином завірені копії івфакторингу, акти прийому-передачі реєстрів боржників, витяги з реєстрів боржників. Згідно сталої практики Верховного Суду доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12). Таким чином, вищевказане свідчить про належне укладення між ТОВ «Мілоан», ТОВ «1 БАНК», ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» договорів факторингу та перехід прав вимоги за кредитними договорами. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів за кредитними договорами, укладених в електронній формі, право вимоги за даними договорами на підставі договорів факторингів перейшло до позивача. Посилання представниці відповідача на те, що до ТОВ «ФК «ЄАПБ» не перейшло право вимоги за кредитним договором № 2883254 від 01 травня 2024 року, оскільки договір про відступлення прав вимоги було укладено 14 червня 2021 року, а кредитний договір укладений 01 травня 2024 року, тобто майже через 3 року раніше не заслуговують на увагу з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до умов якого ТОВ «1 БАНК» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 БАНК» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Згідно з пунктом 1.1. договору факторингу, згідно умов цього Договору Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (Позики), плату за Позикою (плату за процентною ставкою), процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у відповідних Реєстрах Боржників, які формуються згідно Додатку № 1 є невід`ємною частиною Договору. Відповідно до пункту 1.2 Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі відповідного Реєстру Боржників згідно Додатку № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до витягу з реєстру боржників № 31 від 25 вересня 2024 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором № 2883254. Підписанням Реєстру прав вимоги Сторони засвідчують передачу Права вимоги до Боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром права вимоги. Згідно з пунктом 9.5. Договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року зміни та доповнення до Договору можуть бути внесені виключно шляхом укладення в письмовій формі між Сторонами відповідної додаткової угоди, яка підписується уповноваженими представниками Стороні, а їх підписи скріплюються печатками Сторін. Відповідно до додаткової угоди № 7 від 13 червня 2022 року до договору факторингу № 14/06/2021, сторони домовились викласти пункт 9.1. Договору в наступній редакції: «Даний Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення його печатками Сторін. Договір дійсний протягом 12 місяців з дня набрання чинності, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим договором. У випадку, якщо жодна із Сторін не направить письмове повідомлення про розірвання договору за один місяць до строку закінчення дії договору, даний Договір автоматично пролонгується на кожний наступний рік.» Пунктом 2 Додаткової угоди передбачено, що ця Додаткова угода до Договору вступає в дію з дати її підписання Сторонами і є невід`ємною частиною Договору. З наведеного слідує, що додатковою угодою № 7 від 1 3 червня 2022 року строк дії договору факторингу № 14/06/21 було продовжено, та погоджено сторонами його пролонгацію за відповідних умов. Отже, на момент укладення [PERSON] договору позики № 2883254 від 01 травня 2024 року з ТОВ «1 БАНК», а також на момент переходу права вимоги за вказаним договором позики до позивача договір факторингу № 14/06/21 був діючим, та передача права вимоги за ним відповідає чинному законодавству. За таких обставин, суд вважає заперечення представниці відповідача про те, що на момент укладення договору факторингу № 14/06/21 ще не виникло зобов`язання за договором позики № 2883254 між первісним кредитором та боржником [PERSON] є необґрунтованими, та не можуть бути взятими до уваги. Розподіл судових витрат У відповідності до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено частково, що становить 88,10 % (67698,31*100/76838,31) від загальної ціни позову, а отже з відповідача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2667,67 грн (3028 х 88,10 %). На підставі статей 11, 207, 208, 509, 512, 513, 514, 516, 525, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 628, 638, 639, 1049, 1054, 1077, 1078, 1082 ЦК України,

Outcome: partial