Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача просить визнати недійсним заповіт [PERSON] № 2-413 від 12 квітня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Гончаренко О.М. Позовні вимоги мотивовані наступним. 17 липня 2003 року тітка позивача [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, яким заповіла позивачу все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на яке за законом вона має право. 23 березня 2022 року заповідач [PERSON] померла. 29 жовтня 2022 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мохонько Юлія Миколаївна із заявою про прийняття спадщини, в зв`язку з чим була відкрита спадкова справа, номер у спадковому реєстрі 69859111, номер у нотаріуса 14/2022. 02 квітня 2025 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мохонько Ю.М. повідомила позивачу, що заповідач [PERSON] , 12 квітня 2010 року, склала інший заповіт, в якому все своє майно заповіла виключно своєму чоловіку [PERSON] . Заповіт був посвідчений 12 квітня 2010 року державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі № 2-413. Позивач вважає, що заповіт № 2-413 від 12 квітня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Гончаренко О.М. є недійсним з таких причин: волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, заповідач перебувала під тиском свого чоловіка, під впливом погрози насильства, оформлення заповіту було вимушеним, написаним під час небезпечних для життя та здоров`я важких обставин. Між позивачем та її тіткою [PERSON] були гарні родинні довірливі стосунки, тітка не мала рідних дітей і вважала позивача за доньку. 17 липня 2003 року тітка позивача [PERSON] склала заповіт, яким заповіла позивачу все своє майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Раніше в зазначеній квартирі мешкала родина позивача: бабуся, мати, батька, тітка та позивач. На протязі з самого народження у позивача були гарні стосунки з тіткою, вона ніколи не ображала її. У позивача дуже сильно хворіла мати, тому вона практично мешкала у цій квартирі разом з бабусею та тіткою. Гарні стосунки тривали до моменту, коли тітка вийшла заміж за відповідача [PERSON] . Це сталось вже у доволі немолодому віку тітки, у її 40 років. Після якогось часу [PERSON] почав агресивно поводити себе по відношенню до позивача та її батьків. Він почав повністю контролювати дії своєї дружини, вона повністю була підпорядкована йому. До народження сина позивача у 2002 році, позивач та її тітка ще спілкувалися, а після складання заповіту на ім`я позивача у 2003р., почалися все більш конфлікти з боку відповідача з позивачем та посилився вплив на його дружину. З 2008 року відповідач повністю заборонив своїй дружині спілкуватись з позивачем та з членами її родини, батьком та сином. Усі неодноразові спроби позивача, її сина та батька, а потім і її чоловіка спілкування з тіткою закінчувались вихопленням слухавки у неї та моторошними образами та погрозами на адресу позивача. Він не пускав позивача до квартири, не дозволяв [PERSON] користуватись телефоном, постійно чинив на неї психологічний тиск та погрози, а тому наявні підстави для визнання заповіту недійсним. Крім того, відносно відповідача існує кримінальне провадження за ст. 1 ст. 296 КК України. Представником відповідача адвокатом Дьоміною М.В. подано відзив на позовну заяву, в якій вона просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що наведені в позові обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідач є чоловіком померлої [PERSON] , з якою вони прожили майже 39 років, та мали ідеальні стосунки, вони разом подорожували, він за нею доглядав. Кримінальне провадження про яке йдеться у позові на даний час закрито у зв`язку із закінченням строків давності. Заповіт посвідчено належним нотаріусом, та право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Представником позивача адвокатом Бурдуковою М.В. подано відповідь на відзив, в якій просить позов задовольнити посилаючись на те, що відповідач постійно чинив психологічний тиск на свою дружину, та не дозволяв спілкуватись з родиною позивача, а позивач не може попасти до квартири, в якій проживала її родина. Представник позивача адвокат Бурдукова М.В. в судовому засіданні просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. Відповідач та його представник адвокат Дьоміна М.В. просили відмовити в задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог. Від третьої особи приватного нотаріуса ХМНО Мохонько Ю.М. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 07.04.2025 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 07.04.2025 разом з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Зубу Г.А. 09.04.2025 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 09.04.2025. Ухвалою судді від 10.04.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.04.2025 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. Протокольною ухвалою суду від 19.06.2025 задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків. Ухвалою суду від 19.06.2025 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 09.10.2025 задоволено клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів. Протокольною ухвалою суду від 04.11.2025 задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. Ухвалою суду від 04.11.2025 в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі відмовлено. Судом встановлено, що позивачка по справі є племінницею [PERSON] , яка померла [INFO] , від імені якої на ім`я позивачки був складений заповіт від 17 липня 2003 року, яким заповіла позивачу все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на яке за законом вона має право. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Мохонько Ю.М. після смерті [PERSON] , проте їй було повідомлено про наявність іншого заповіту від 12.04.2010 на ім`я її чоловіка [PERSON] , тобто відповідача по справі. За життя, 12 квітня 2010 року, [PERSON] склала заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської ДНК Гончаренко О.М. за реєстр. №2-413, за яким спадкодавець все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, вона заповіла [PERSON] , тобто відповідачу по даній справі. Позивач просить визнати вказаний заповіт недійсним з підстави відсутності волевиявлення на його складання, воно не було вільним і не відповідало волі заповідача, заповідач перебувала під тиском свого чоловіка, та його оформлення було вимушеним. Крім того, заповіт посвідчено державним нотаріусом 8 ХДНК, діяльність якої припинена ще 12.01.2009, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення, як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див.: зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Суд зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див.: постанову Верховного Суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій\~статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами\~глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)). Відповідно до статті 1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257\~ЦК України містить вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій\~статті 203 ЦК України. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно зі статтею 1247\~ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Нормами Книги шостої ЦК\~України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті\~1248,\~1249,\~1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у\~главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див.: пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги\~статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті\~4, частини першої статті\~203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить. Згідно з частиною першою статті 30\~ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення. Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача, і тільки з часу відкриття спадщини заповіт можна оспорити, вступивши у спадкові правовідносини, з чим пов`язується набуття особою статусу заінтересованої особи. Будь-які права та обов`язки спадкоємців, або осіб, які вважають, що їхні права порушуються заповітом, чи осіб, на користь яких зроблено заповідальне розпорядження, виникають лише після смерті заповідача, тобто розпорядження набувають юридичної сили не з часу посвідчення заповіту, а з моменту відкриття спадщини (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2020 року в справі № 493/1102/17-ц (провадження № 61-2485св19)). Для визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), підлягають доведенню такі обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц, від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18 та від 22 вересня 2021 у справі № 760/8650/19. Згідно з положеннями частини третьої статті 12\~та частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). \~Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Допитані в якості свідків зі сторони позивача [PERSON] , який є чоловіком позивачки та [PERSON] , який є сином позивачки в судовому вказали, що відповідач ображав позивачку, заборонив дружині спілкуватись з померлою, та чинив на неї тиск. Допитаний в якості свідка зі сторони відповідача [PERSON] в судовому вказав, що відповідач дуже любив свою дружину, піклувався про неї, та називав дружину « [PERSON] ». Допитані в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якості свідків вказали, що позивачка завжди піклувалась про свою прабабусю, та остання заповідала все своє майно своєму онукові, який помер. Відповідача вони ніколи не бачили до 2017 року, похованням займалась позивачка разом з матір`ю своєю, та в силу свого віку у померлої була манія переслідування, та в неї були проблеми зі слухом. За вказаних обставин, суд повно та всебічно дослідив обставини справи, вислухавши учасників судового розгляду, показання свідків, приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним, зокрема щодо відсутності у заповідача волевиявлення на його складання на час вчинення заповіту, виходячи лише з показань свідків, які є родичами позивачки. Доводи про складання оспорюваного заповіту під тиском взагалі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Посилання сторони позивача, що відносно відповідача існувало кримінальне провадження суд вважає необгрунтованими оскільки доказів, що воно стосується померлої, та протиправності дій з боку відповідача щодо останньої суду не надано. Не заслуговують на увагу доводи сторони позивача про те, що посвідчений нотаріусом 8 ХДНК, яка припинила свою діяльність, оскільки 8 ХДНК здійснює свою діяльність в установленому порядку, що підтверджується наданим до суду витягом з ЄДРЮО, ФОП та ГО. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed