Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У січні 2025 року адвокат Білий В.С. в інтересах позивача звернувся до суду із вказаним вище позовом. Посилався на те, що 27.10.2023 між ПрАТ «СК «Уніка» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений страховим полісом ЕР №217594155. 30.08.2024 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Мітсубіші», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортних засобів марки «Ауді», д.н.з. [NUMBER] та «Рено» д.н.з. [NUMBER] . Згідно постанови Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.12.2024 дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок порушення водієм [PERSON] Правил дорожнього руху України. На підставі заяви потерпілої особи, власника т/з марки «Рено», д.н.з. [NUMBER] , ПрАТ «СК «Уніка» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування у розмірі 125\~795грн., які і було йому виплачено. Однак, враховуючи те, що відповідач [PERSON] самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, він зобов`язаний відшкодувати позивачу у порядку регресу виплачене потерпілому (власнику т/з марки «Рено», д.н.з. [NUMBER] ) страхове відшкодування у розмірі 125\~795грн. Враховуючи наведене, просив стягнути з відповідача на користь ПрАТ «СК «Уніка» у порядку регресу завдані збитки в розмірі 125\~795грн., а також витрати пов`язані із розглядом справи: 3028грн. судового збору та 8000грн. витрат на правничу допомогу. 08.04.2025 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, де позовні вимоги ПрАТ «СК «Уніка» не визнав. Зазначив, що 30.08.2024 дійсно трапилась дорожньо-транспортна пригода. Він не заперечує той факт, що залишив місце ДТП, однак у нього на це були поважні причини. Так, внаслідок зіткнення він отримав травму правого гомівлково-ступневого суглобу, у зв`язку із чим 02.09.2024 звернувся за медичною допомогою до КНП «Центральна міська клінічна лікарня». Крім того, на момент ДТП (з 26.08.2024 по 06.09.2024) він перебував на амбулаторному лікуванні в амбулаторії загальної практики сімейної медицини з діагнозом: гіпертонічна хвороба 2-3 ступеня. Оскільки будь-який стрес призводить до різкого підвищення у нього тиску, він був змушений залишити місце ДТП та прийняти лікарські препарати, яких при собі не мав. Систематичне вживання лікарських препаратів зумовлене й тим, у нього виявлено онкологічне захворювання, у зв`язку із чим кожних 2-3 місяці він проходить курс хіміотерапії. Звертав увагу суду на те, що відразу після прийняття ліків він повернувся на місце ДТП. Більше того, його відсутність на місці пригоди (біля двох годин), не створило позивачу жодних перешкод та збитків. Також у своєму відзиві вказував на обставини, які не оспорюються позивачем. Просив у задоволенні позову відмовити. Під час розгляду справи (01.07.2025) у режимі відеоконференції представник позивача адвокат Білий В.С. позов підтримав та просив його задовольнити. Представники відповідача адвокати Федорова М.О. та Рудницька Т.А. підтвердили обставини, наведені їхнім довірителем у відзиві. Додатково зазначили, що [PERSON] не заперечує свою вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Місце пригоди він залишив не для того, щоб уникнути відповідальності, а у зв`язку із необхідністю звернутися за медичною допомогою та прийняти ліки. Просили у задоволенні позову відмовити. У судове засідання 26.11.2025 учасники справи не з`явилися. У прохальній частині позовної заяви представник позивача адвокат Білий В.С. просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] та його представники адвокати Федорова М.О. та Рудницька Т.А. причини неявки в судове засідання не повідомили та жодних заяв, клопотань до суду не подали. У зв`язку із тим, що в судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 27.10.2023 між ПрАТ «СК «Уніка» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений страховим полісом ЕР №217594155. Відповідно до умов вказаного договору забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «Mitsubishi Eclipse», д.н.з. [NUMBER] . Строк дії договору з 27.10.2023 по 27.10.2024. Згідно вимог ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до\~ч.6\~ст.82\~ЦПК України\~постанова суду\~у справі\~про адміністративне\~правопорушення,\~яка набралазаконної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи чи бездіяльності, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.12.2024 провадження у справі відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строку притягнення його до адміністративної відповідальності (а.с.45-46). Згідно вказаної постанови [PERSON] 30 серпня 2024 року близько 22:01год., керуючи транспортним засобом марки «Mitsubishi Eclipse», д.н.з. [NUMBER] по вул.Героїв Майдану,41 м.Чернівці, не вибрав безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Renault Clio», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався попереду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п.п.12.1, 13.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Відповідно до\~ст.1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187\~ЦК\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. відповідно до узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011р.р. вбачається, що у випадку закриття провадження у адміністративній справі, у зв`язку із закінченням строку притягнення особи до адміністративної відповідальності без встановлення вини особи судам під час розгляду спорів щодо відшкодування шкоди внаслідок ДТП слід з`ясувати чи мало місце зіткнення транспортних засобів та чи сталося це з вини відповідача. Судом досліджено відповідь від НПУ, згідно якої винуватцем у ДТП, яке відбулось о 22:01 год. 30.08.2024 є відповідач [PERSON] (а.с.39-43). Крім того, [PERSON] під час розгляду справи не заперечував факт вчинення ним дорожньої-транспортної пригоди. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у діях [PERSON] вини щодо порушення ним Правил дорожнього руху України, які призвели до зіткнення з т/з «Renault Clio», д.н.з. [NUMBER] . Статтею 1192 ЦК України\~визначено порядок відшкодування шкоди в натурі або відшкодування завданих збитків в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до\~ст.22 ЦК України\~збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Власник пошкодженого т/з марки «Renault Clio», д.н.з. [NUMBER] - [PERSON] звернулася до ПрАТ «СК «Уніка» із заявою на виплату страхового відшкодування (а.с.12-13). ПрАТ «СК «Уніка» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 125\~795грн. (а.с.9,14-34). 27.09.2024 між ПрАТ «СК «Уніка» та [PERSON] складено акт узгодження розміру страхового відшкодування, яким сторони погодили та визнали, що розмір страхового відшкодування внаслідок страхового випадку, становить 125\~795грн. (а.с.11). Вказана сума коштів була перерахована позивачем ПрАТ «СК «Уніка» [PERSON] (а.с.10). Згідно вимог ст.27 ЗУ «Про страхування», ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. \~Якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. (ч.1 ст.1191, ст.1192 ЦК України). Згідно ст.38 ч.1 п.п.1.1.в\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,\~страховик після\~виплати страхового\~відшкодування має\~право подати\~регресний позов\~до страхуваль-ника\~або водія\~забезпеченого транспортного\~засобу,\~який спричинив\~дорожньо-транс-портну\~пригоду,\~якщо він\~після дорожньо-транспортної пригоди за його участю само-вільно залишив місце пригоди. Згідно положень\~ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом\~статті 993 ЦК України\~та\~статті 27 Закону України «Про страхування»\~до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зважаючи на ту обставину, що відповідач залишив місце ДТП, страховик згідно ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», подав до суду регресний позов. Щодо твердження представників відповідача стосовно незначного періоду часу, протягом якого відповідач був відсутній на місці ДТП, суд вважає необхідним зазначити, що саме даний факт став підставою для складання адміністративного протоколу за\~ст.122-4 КУпАП\~відносно відповідача. Право страховика подати регресний позов до страхувальника регламентовано положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і пов`язується саме із встановленим фактом самовільного залишення місця ДТП страхувальником або водієм транспортного засобу. Таким чином, у даному випадку для підтвердження права страховика на звернення до страхувальника з регресним позовом, має бути належним чином встановлено факт залишення останнім місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно ч.6\~ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.12.2024 (справа №727/9696/24) провадження у справі стосовно\~ [PERSON] за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого\~ст.122-4 КУпАП\~\~закрито, у зв`язку з закінченням строку притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Як вбачається з вказаної постанови, [PERSON] 30 серпня 2024 року, приблизно о 22:01 год. в м.Чернівці по вул.Героїв Майдану, 41, керуючи транспортним засобом марки «Mitsubishi Eclipse», д.н.з. [NUMBER] , здійснивши дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем марки «Renault\~Clio»,\~д.н.з. [NUMBER] ,\~під керуванням\~водія [PERSON] , який рухаючись за інерцією здійснив зіткнення з транспортним засобом, що знаходився попереду - марки «Audi E-Tron», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , залишив місце ДТП, чим порушив\~пп. 2.10 ПДР\~України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене\~ст.122-4 КУпАП. Відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі N 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення\~статті 1188 ЦК України\~свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої\~статті 247 КУпАП\~- через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених\~статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі №910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі №927/623/18; від 04 березня 2020 року у справі №641/2795/16-ц; від 29 квітня 2020 року в справі №686/ 4557/18. У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за пору-шення\~Правил дорожнього руху\~не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шко-ду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належ-ними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо». Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУ пАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі №686/4557/18). У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №335/8507/16-ц (провадження № 61-23811св18) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених\~статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Застосування пункту 7\~статті 247 КУпАП\~можливе виключ-но у випадку наявності вини особи у скоєнні адміністративного правопорушення. Натомість у разі відсутності вини особи в скоєнні ДТП провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої\~статті 247 КУпАП\~у зв`язку з від-сутністю складу адміністративного правопорушення. Як вбачається із відзиву та пояснень представників відповідача під час розгляду справи, [PERSON] не заперечує самого факту залишення місця ДТП, однак вказує, що залишив місце ДТП з поважних причин, а саме з необхідністю прийняти ліки. Разом з тим, відповідач [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження того, що він залишив місце ДТП з поважних причин, зокрема, він вказує про погане самопочуття та необхідність прийняття ліків, проте ним не надано доказів про виклик швидкої медичної допомоги на місце ДТП або звернення в цей період до лікаря з метою надання медичної допомоги. За таких обставин його вина відповідно до вимог\~ст.82 ЦПК України\~призюмується. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що розмір завданої потерпілому матеріальної шкоди є іншим, не надано заперечення розрахунку страхового відшкодування. На основі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що факт залишення місця ДТП відповідачем є встановленим та підтвердженим належними та допустимими доказами, а тому з останнього підлягає стягненню в порядку регресу майнова шкода, заподіяна потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 125\~795грн. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Відповідно до ч.1ст.133\~ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений останнім судовий збір за подання даного позову до суду у розмірі 3028,00грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне: Так, згідно\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року. Так, адвокатом Білим В.С. на підтвердження наданих послуг позивачу надано суду договір про надання правової допомоги доручення від 02.11.2023, Додаток №1 до договору про надання правової допомоги, акт (звіт) прийому-передачі наданих послуг, довіреність та свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю. Таким чином, з огляду на приписи\~ЦПК України вказані документи є належним документальним підтвердженням розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Як вбачається із акту про надання правової допомоги, адвокатом Білим В.С. надано правничу допомогу (аналіз матеріалів, написання (складання) позовної заяви). Вартість послуг становить 8000грн. При цьому пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справ №755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 3\~ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та відповідачем не було надано клопотання зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача 8000грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved