Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Закарпатський завод «Електроавтоматика» про припинення трудових відносин, зобов`язання внести до трудової книжки запис про звільнення та стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 30 вересня 1983 року вона прийнята на роботу у Акціонерне товариство «Закарпатський завод «Електроавтоматика». За період з січня 2021 року по вересень 2022 року за роботу на цьому підприємстві їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 17 259, 59 гривень. Її трудова книжка [NUMBER] від 30 вересня 1983 року знаходиться у відповідача. 01 квітня 2025 року вона надіслала відповідачу заяву про її звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 15 травня 2025 року. Однак, відповідачем наказ про звільнення її з роботи за власним бажанням не прийнято та розрахунку при звільненні не проведено, а також не внесено запис до трудової книжки про її звільнення. Просить визнати її звільненою 15 травня 2025 року з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з січня 2021 року по вересень 2022 року в сумі 17 259, 59 гривень, зобов`язати відповідача внести до трудової книжки [NUMBER] від 30 вересня 1983 року запис про її звільнення з роботи за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Романюк Ольга Петрівна в судове засідання не з`явилися, позаяк адвокат Романюк Ольга Петрівна подала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача Акціонерного товариства «Закарпатський завод «Електроавтоматика» в судове засідання не з`явився повторно з невідомої суду причини, хоч належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відзив на позов не подавав, а тому, суд розглянув справу в його відсутності на підставі письмових доказів, що є у матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 30 вересня 1983 року перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем Акціонерним товариством «Закарпатський завод «Електроавтоматика», який є правонаступником Закарпатського заводу «Електроавтоматика». На вказаному підприємстві позивачу [PERSON] видано трудову книжку [NUMBER] від 30 вересня 1983 року, в якій міститься запис про прийняття позивача на роботу в Закарпатський завод «Електроавтоматика», правонаступником якого є відповідач Акціонерне товариство «Закарпатський завод «Електроавтоматика». Водночас, даних про звільнення позивача з роботи трудова книжка не містить. 01 квітня 2025 року позивач [PERSON] направила на адресу відповідача Акціонерного товариства «Закарпатський завод «Електроавтоматика» за адресою: селище Буштино, вул. Заводська, 1, Тячівського району, Закарпатської області, Україна, заяву від 01 квітня 2025 року про звільнення з роботи за власним бажанням з 15 травня 2025 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи описом вкладення до поштового відправлення, квитанцією Укрпошти від 01 квітня 2025 року. Вищевказане відправлення було повернуто позивачу з відміткою: за закінченням терміну зберігання. Позивач [PERSON] зазначає, що за період з січня 2021 року по вересень 2022 року їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 17 259, 59 гривень. Згідно довідки форми ОК-5 та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору Акціонерне товариство «Закарпатський завод «Електроавтоматика» (код ЄДРПОУ 14309988) подавало звітність про нарахування позивачу [PERSON] заробітної плати за період з січня 2021 року по вересень 2022 року включно, після чого відомості про страхові нарахування відсутні. На момент звернення до суду трудові відносини позивача не припинені, трудова книжка не видана на руки, розрахунок не проведено. Судом установлено, що Акціонерне товариство «Закарпатський завод «Електроавтоматика» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення [PERSON] , тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин. Згідно частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У пункті першому частини 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що вона просить суд визнати її звільненою з Акціонерного товариства «Закарпатський завод «Електроавтоматика» з 15 травня 2025 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Суд вважає ефективним і таким, що не суперечить закону такий спосіб захисту як припинення трудових відносин [PERSON] з Акціонерним товариством «Закарпатський завод «Електроавтоматика» з 15 травня 2025 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 зазначила, що «направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення «належним». Добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Невиконання чи неналежне виконання господарських зобов`язань відповідачем, не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, у тому числі позивача, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується). За наведених обставин, суд вважає доведеним порушення права позивача на припинення трудових відносин, а відтак позовні вимоги про визнання припиненими з 15 травня 2025 року трудових відносини між позивачем та відповідачем на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та зобов`язання відповідача внести відповідні записи до трудової книжки про звільнення позивача з роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України є такими, що підлягають задоволенню. Виплата заробітної плати працівнику гарантована ст. 43 Конституції України. Частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Встановлені статтею 233 КЗпП України строки не перериваються і не зупиняються та застосовуються незалежно від заяви сторін. Водночас у трудових спорах має застосовуватися добросовісність обох сторін (див.: постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у cправі № 910/17459/20), а суд застосовує правові норми, у тому числі норми трудового права, з урахуванням принципу розумності та справедливості (див.: пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22)), і судовий розгляд має бути справедливим (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21, провадження № 14-97цс22), а також результат тлумачення норм має бути розумним (див.: пункти 42-44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), пункт 7.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, (провадження № 12-33гс22)). Суд зауважує, що у правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що: «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19». Позивач вказує, що станом на дату звернення до суду заборгованість по заробітній платі відповідачем так і не погашена. Судом встановлено, що відповідно до наданих доказів позивачу [PERSON] було нараховано, але не виплачено заробітну плату за період роботи з січня 2021 року по вересень 2022 року в сумі 17 259, 59 гривень, і таку слід стягнути з відповідача на користь позивача. За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У зв`язку із задоволенням позовних вимог та тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 1 п. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то судовий збір в сумі 6 056, 00 гривень слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved