Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 06 серпня 2024 року звернулася з позовом до відповідачів Дніпровської міської ради і виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи наймачем і зміну договору найму житлового приміщення, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що відповідно до ордеру № 2499 від 27 серпня 1971 року квартира за адресою: [ADDRESS] (нині [ADDRESS] ) була виділена її дідові (вітчиму її батька) [PERSON] на склад сім`ї: [PERSON] - основний квартиронаймач, його дружина - [PERSON] та [PERSON] (батько позивачки) згідно до списку Дніпрометалургмонтаж. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12 серпня 2014 року [INFO] помер її дід [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07 червня 2016 року [INFO] померла її баба - [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: позивачка, її син [PERSON] , її батько [PERSON] . Її дід [PERSON] , 1937 року народження, проживав у даній квартирі з 1971 року до дня своєї смерті і був знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] . Основним квартиронаймачем з дня отримання квартири був її дід [PERSON] .. Квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 27.5 кв. м., загальною площею 48.4 кв. м., що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру. Після смерті її діда, позивачка разом з сином [PERSON] та батьком [PERSON] продовжують проживати у вказаній квартирі, сплачують комунальні послуги. У 2024 році вони вирішили приватизувати квартиру, у якій мешкають тривалий час та зареєстровані належним чином на законних підставах. У зв`язку з хворобою батька, позивачка [PERSON] звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . Однак отримала відповідь зазначеного Департаменту № 3\\16-3404 від 05 липня 2024 року, відповідно до якої наданий нею пакет документів має недоліки, зокрема відсутні документи, що підтверджують родинні стосунки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з померлим наймачем [PERSON] .. У зв`язку із вищезазначеним департамент житлового господарства Дніпровської ради не має правових підстав для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договору найму. Отже, позивачка мешкає в квартирі з належною реєстрацією тривалий час, за комунальні послуги сплачує; не мешкає в іншому місці, не має іншого постійного житла, не оформлення належним чином їх особового рахунку та договору найма квартири фактично перешкоджає позивачці користуватися і розпоряджатися своєю квартирою в повній мірі, приватизувати її. В зв`язку з вказаним позивач просила спочатку зобов`язати Дніпровську міську раду укласти з нею [PERSON] договір найму квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48.4 кв. м, житловою площею 27.5 кв. м. та визнати її наймачем зазначеної квартири, змінивши договір найму вказаного житлового приміщення з померлого [INFO] головного квартиронаймача [PERSON] на неї - [PERSON] , а потім уточнила свої позовні вимоги і просила визнати за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] та визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] за раніше укладеним договором найму житлового приміщення, змінивши договір найму вказаного житлового приміщення з померлого [INFO] головного квартиронаймача [PERSON] на [PERSON] , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник Дніпровської міської ради і виконавчого комітету Дніпровської міської ради в судовому засіданні та наданому відзиві заперечував проти позовних вимог, підтримав викладене у відзиві на позов, вважає позов не доведеним і не обгрунтованим, позивачка в передбачуваному законом порядку повинна спочатку звернутися до житлової і обслуговуючої організації за місцем знаходження житла, виконавчого комітету для оформлення документів і вирішення спірного питання (переоформлення і відкриття особового рахунку, укладання договору найма і інш.), чого зроблено не було, документи надані не були тому питання і не розглянуте, суд не може підміняти органи державної влади і житлові організації, отже позов не оснований на законі і просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради повністю підтримав позицію сторони відповідачів, з позовом не погодилися, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Треті особи [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не прибули, підтримали позицію сторони позивача, просили позов задовольнити і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідачів, з`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні з наданих позивачем документів і пояснень сторони позивача з`ясовано, що дійсно відповідно до ордеру № 2499 від 27 серпня 1971 року, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська квартира за адресою: [ADDRESS] (нині [ADDRESS] ) була виділена дідові позивачки (вітчиму її батька) [PERSON] на склад сім`ї: [PERSON] - основний квартиронаймач, його дружина - [PERSON] та [PERSON] (батько позивачки) згідно до списку Дніпрометалургмонтаж. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12 серпня 2014 року [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07 червня 2016 року [INFO] померла [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: позивачка, її син [PERSON] , її батько [PERSON] . [PERSON] , 1937 року народження, проживав у даній квартирі з 1971 року до дня своєї смерті і був знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю [INFO] . Основним квартиронаймачем з дня отримання квартири був [PERSON] , що підтверджується довідкою № 018661 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18 червня 2024 року, Витягами з реєстру територіальної громади, копіями паспортів та Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Квартира складається з двох житлових кімнат житловою площею 27.5 кв. м., загальною площею 48.4 кв. м., що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру. Після смерті її діда, позивачка разом з сином [PERSON] та батьком [PERSON] продовжують проживати у вказаній квартирі, сплачують комунальні послуги, що підтверджується довідкою з місця проживання та копіями паспортів громадян України. У 2024 році позивачка вирішили приватизувати займану квартиру, у якій мешкають тривалий час та зареєстровані належним чином на законних підставах. У зв`язку з хворобою батька, позивачка сама [PERSON] звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . Отримала відповідь зазначеного Департаменту № 3\\16-3404 від 05 липня 2024 року, відповідно до якої наданий позивачкою пакет документів має недоліки, зокрема відсутні документи, що підтверджують родинні стосунки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з померлим наймачем [PERSON] . У зв`язку із вищезазначеним департамент житлового господарства Дніпровської ради не має правових підстав для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зміну умов договору найму та запропонував уточнити і надати документи про родинні зв?язки вказаних осіб. \~ \~ \~ \~Позивачка вказаного не зробила і відразу звернулася до суду з цим позовом. Вказувала на те, що в зазначеній квартирі вони проживають як члени головного квартиронаймача на законних підставах: вселилися і проживали зі згоди головного квартиронаймача, зареєструвалися згідно до чинного законодавства. А після смерті її діда вони продовжували мешкати у даній квартирі, сплачували всі необхідні комунальні послуги згідно до особового рахунку. Як на правове обгрунтування позову позивачка посилається на наступне. Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української PCP ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Частина 1 ст. 63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР) (Правова позиція станова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року № 6-60цс12). Згідно з положеннями статті 65 ЖК Української PCP наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На зселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що зселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української PCP, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. Статтею 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Частиною другою статті 107 ЖК Української PCP визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Викладене повністю узгоджується із правовими висновками, зазначеними в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати У зазначеній Постанові крім викладеного, було зазначено про те, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. \~ \~ \~ \~Таким чином, у добровільному порядку даний спір не був вирішений, тому позивачка, як вона стверджує, змушена звертатися до суду за захистом своїх житлових і громадянських прав. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на чиє ім`я видано ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, видається на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в іншої, сільської ради про надання жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду (стаття 58 ЖК України). Отже, позивачка мешкає в квартирі з належною реєстрацією тривалий час, за комунальні послуги сплачує; не мешкає в іншому місці, не має іншого постійного житла, не оформлення належним чином їх особового рахунку та договору найма квартири фактично перешкоджає позивачці користуватися і розпоряджатися своєю квартирою в повній мірі, приватизувати її. В зв`язку з вказаним позивач просила спочатку зобов`язати Дніпровську міську раду укласти з нею [PERSON] договір найму квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48.4 кв. м, житловою площею 27.5 кв. м. та визнати її наймачем зазначеної квартири, змінивши договір найму вказаного житлового приміщення з померлого [INFO] головного квартиронаймача [PERSON] на неї - [PERSON] , а потім уточнила свої позовні вимоги і просила визнати за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] та визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] за раніше укладеним договором найму житлового приміщення, змінивши договір найму вказаного житлового приміщення з померлого [INFO] головного квартиронаймача [PERSON] на [PERSON] , задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». \~ \~ \~ \~Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами. Отже, враховуючи те, що передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації, цей орган приватизації у будь-якому випадку має бути залучений до участі у справі у якості відповідача. Аналогічним висновок було наведено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 березня 2020 року у справі справа № 483/731/19. Відповідно до ст. 51 ЦПК України залучення вказаної особи до участі в справі в якості належного відповідача або співвідповідача можливе тільки за клопотанням позивача. Позивач так питання не ставила і клопотання не заявляла, тому суд позбавлений був можливості вирішити це питання відповідно до вказаних вимог процесуального закону. У вказаній постанові також міститься висновок за яким особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду хоча й вирішуються судом, однак належним способом захисту у разі порушення такого права є визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру з державного житлового фонду з покладенням обов`язку на останнього оформити приватизацію житлового приміщення. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Верховний Суд визначив правильним висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог зважаючи на невірно обраний позивачем спосіб. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19). За висновками, зокрема пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц визначення позивачем неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні вимог до такого неналежного відповідача. Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що «у осіб які вселилися до наймача, виникають усі права й обов?язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім 'ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання». Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17). У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/2021, зазначено, що: «під час вирішення спору про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з 'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні». Відповідно до частин 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на де всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З урахуванням положень ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Ці особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, особи, які вселилися до наймача, набувають усіх прав і обов`язків за договором найму жилого приміщення, якщо вони постійно проживали разом із наймачем, вели з ним спільне господарство і були визнані членами сім`ї наймача (частини 1, 2 ст. 64 ЖК України). При цьому особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо вони вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Вирішуючи спір про наявність права користування жилим приміщенням у осіб, що вселилися до наймача, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, істотне значення має факт дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, визнання їх членами сім`ї наймача та інших обставин справи. Та обставина, що позивач фактично спільно проживала у спірній квартирі разом із наймачем, не свідчить про дотримання нею передбачених законом правил про вселення в спірну квартиру та про набуття права користування даною квартирою. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 199/10302/14-ц, провадження № 61-20266св16). З урахуванням наведеного не підлягає до задоволення позовна вимога позивача про зміну договору найму квартири [ADDRESS] , як така, що не доведена позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Крім того, відповідно до відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 05 липня 2024 року № 3/16-3404, відсутні документи, що підтверджують родинні стосунки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з померлим наймачем [PERSON] . Стосовно позовної вимоги відносно зобов`язання Дніпровську міську раду укласти з позивачем договір найму квартири за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектам нормативно-правового акта. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (суддя Закурін М. К. «Дискреція дія на власний розсуд. Поняття та прояв», 2009 р.) Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13. Отже, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем; Виходячи з принципу поділу влад, судді, ухвалюючи рішення у конкретній справі, не вправі переймати повноваження органів виконавчої влади та давати їм вказівки щодо розпорядження дискреційними повноваженнями. Вказана позиція є усталеною та узгоджується, зокрема, з положеннями Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, згідно з якими під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Виходячи з діючого матеріального та процесуального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року (із змінами), Конституції України позовна заява [PERSON] до Дніпровської міської ради і виконавчого комітету ДМР про встановлення обставин і зобов`язання вчинити певні дії є необгрунтованою та безпідставною, оскільки права позивача Дніпровською міською радою порушено не було, тому позов не підлягає задоволенню в повної обсязі. Суд вважає вимоги позову не підлягаючими задоволенню з огляду і на наступне. Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житл о. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не і бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду із позовом про визнання певного права, переоформлення особового рахунку, зміну договору найму житлового приміщення, позивачка ставила за мету приватизацію займаного житла і саме для цього заявила вказаний позов. Але вона не врахувала, що питання особових рахунків житла з метою сплати комунальних платежів, визначення (не рішення) основного квартиронаймача чи його заміну (яким є одна особа, а не всі зареєстровані мешканці), оформлення і отримання довідок про склад сім?ї та інші подібні питання вирішуються не міською радою, а балансоутримувачем, обслуговувачем житлового фонду, будинку мешкання сторони позивача. Прийняття рішення і видача ордеру на право вселення в житло, приватизація займаного житла це компетенція міськради і органу приватизації. Позивачці було запропоновано надати належні документи відповідному департаменту міськради для правильного вирішення питання про прийняття рішення про приватизацію займаного нею з сім?єю житла, але вона вказаного не зробила і відразу звернулася до суду, причому не з питанням приватизації, а іншим. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року (остаточне рішення 02 березня 2011 року). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Ргокороуіс V. Ки88Іа). заява № 58255/00, пукт 36, ЕСНК 2004-ХІ). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов?язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Суд же розглядає позов лише в межах заявлених вимог. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується. Позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв цим позивачем до суду не надано. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При таких обставинах суд вважає можливим позивачу [PERSON] в задоволенні позову до Дніпровської міської ради і виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, [PERSON] і [PERSON] про визнання пава користування житловим приміщенням, визнання особи наймачем і зміну договору найму житлового приміщення відмовити. Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed