Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Ігнатов Є.Є. , діючи в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.12.2022 року [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 8200 польських злотих, які обіцяв повернути до 01.05.2023 року, що підтверджується договором позики, який підписаний ним власноручно. Не дивлячись на свої обіцянки, відповідач не виконав своїх боргових зобов`язань, які станом на 12.08.2025 року складаються з 8200 польських злотих. Представник позивача просить стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 8200 польських злотих, три проценти річних у сумі 561,42 польських злотих, а також судові витрати, які складаються зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача - адвокат Ігнатов Є.Є., в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, підтримав заявлені позовні вимоги, просив такі задовольнити з підстав, які наведені у позові. Пояснив, що Договір позики був укладений 14.12.2022 року у Польщі із нотаріальним посвідченням підписів [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, підтримав заявлені позовні вимоги, просив такі задовольнити з підстав, які наведені у позові. Пояснив, що він познайомився із відповідачем у Польщі. На сьогоднішній день відповідач не повернув йому кошти, він намагався вийти з ним на зв`язок і поспілкуватися, однак не зміг знати, місцезнаходження його невідоме. В останнє вони спілкувалися у 2023 році. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду даної цивільної справи повідомлявся належним чином як шляхом надсилання повідомлення про виклик на зареєстровану адресу проживання, так і шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-ресурсі судової влади. У судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи чи про свою обов`язкову участь також не подав. З огляду на викладене, суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних у справі документів та доказів. Суд, дослідивши матеріали позовної заяви та надані докази, встановив наступні обставини справи. Так, 14.12.2022 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), у м. Вроцлаві (Республіка Польща), укладено Договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові коти в сумі 8000 польських злотих, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. Пунктом 2 Договору передбачено, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 8200 польських злотих, позикодавець передав позичальнику в повному обсязі. Згідно пункту 3 вказаного Договору, позичальник зобов`язався повернути позику у строк до 01.05.2023 року однією цілою сумою. Пунктом 7 Договору передбачено право позикодавця пред`явити цей договір до стягнення при порушенні умов повернення позики. Вказаний Договір підписаний обома сторонами, підписи сторін посвідчені нотаріально, а текст Договору перекладений на польську мову. Оригінал Договору позики від 14.12.2022 року був долучений до матеріалів справи та оглянутий судом у судовому засіданні. Вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги, суд керується наступними положеннями законодавства. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначено моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не передбачено договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції цього договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.10.2018 в справі № 924/1096/17). Представлений позивачем Договір позики про отримання відповідачем грошових коштів містить дані щодо особи позичальника та позикодавця, часу отримання позики, розміру отриманої позики, дати повернення позики, тому є письмовим документом, що підтверджує факт укладення договору позики, його умови, посвідчує факт отримання відповідачем позики саме у позивача. Відомостей про повернення відповідачем позивачу боргу матеріали справи не містять. Оскільки відповідач грошові кошти отримані в борг не повернув, то позивач вправі ставити питання про стягнення таких коштів у судовому порядку. Стосовно інших вимог позову про стягнення трьох відсотків річних, то з цього приводу слід зазначити наступне. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки зобов`язання за договором позики є грошовим, то у зв`язку зі простроченням виконання відповідачем такого зобов`язання, позивач управі ставити питання про стягнення з відповідача сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Оскільки термін сплати боргових зобов`язань сплив 01.05.2023 року, то станом на 11.08.2025 року, розмір 3% річних згідно наданих позивачем розрахунків становить 561,42 польських злотих (8200 х 835 днів х 3/100/365). Правильність таких розрахунків ніким не оспорюється та не ставиться судом під сумнів. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного. За змістом ст.ст.1046, 1049, 192ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є польські злоті, враховуючи, що в позику передавались саме польські злоті, і що у позичальника згідно Договору позики від 14.12.2022 року виникло зобов`язання повернути вказану у Договорі суму саме в польських злотих (8200 польських злотих), а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019 р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані польські злоті, що в Договорі зазначено про борг у польських злотах, що за змістом Договору позичальник повинен повернути польські злоті, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у польських злотах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 8200 польських злотих та 3 % річних в сумі 561,42 польських злотих. Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представник позивача - адвокат Ігнатов Є.Є. в позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 10000,00 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 3ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Суд наголошує на тому, що зазначені витрати, понесені позивачем мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу бере до уваги правові висновку викладені у постанові від 07.09.2023 року у справі за № 202/8301/21 в якій Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду зазначає, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку(квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16). Таким чином, судом встановлено, що представником позивача не надано до суду договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). З огляду на викладене, представником позивача не підтверджено фактично понесені витрати на правничу допомогу у сумі 10000,00 грн., а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленої вимоги. Як вбачається із платіжної інструкції №1.258588005.1 від 12.08.2025 року, Ігнатов Є.Є. було сплачено судовий збір за подання до суду даного позову в сумі 968,96 гривень. Приймаючи до уваги те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , то вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 969,96 гривень.

Outcome: partial