Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

14 травня 2025 року до суду надійшла позовна заява Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Сільськогосподарська виробнича фірма "Агросоюз", про примусове припинення права власності іноземця на земельну ділянку сільськогосподарського призначення шляхом конфіскації. В обґрунтування позову зазначалось, що [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації, в порядку спадкування набула право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,7783 га, із кадастровим номером: 4821755500:01:000:0282, розташовану на території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області (раніше - Кудрявцівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області). 11.04.2013 року [PERSON] зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З 25.11.2013 року вказана земельна ділянка передана в оренду СВФ "Агросоюз". Таким чином, враховуючи, що [PERSON] , будучи іноземцем, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужила її, наявні підстави для її конфіскації у власність держави. На підставі викладеного, позивач просив суд конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області земельну ділянку [PERSON] із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,7783 га, із кадастровим номером: 4821755500:01:000:0282, розташовану на території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області (раніше - Кудрявцівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області). В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 24 листопада 2025 року представник позивача [PERSON] подала клопотання, в якому просила здійснювати розгляд справи у відсутність представника позивача, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання 21.10.2025 року та 25.11.2025 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення на веб-сторінці суду та шляхом направлення повідомлення на адресу її родички [PERSON] . Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подала, про причини неявки не повідомила суд, відзиву на позовну заяву чи заперечення щодо позову до суду не подала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не повідомила суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подала, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому зазначено, що [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, паспорт громадянина Російської Федерації: [NUMBER] , виданий 06.09.2011 року Федеральною міграційною службою Російської Федерації, місце проживання та реєстрація за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді Управління ДМС в Миколаївській області від 19.03.2025 року відсутня інформація про отримання [PERSON] паспорта громадянина України. Після смерті [PERSON] , [PERSON] успадкувала вказану земельну ділянку, зареєструвавши своє право власності на зазначене нерухоме майно, відповідно 11.04.2013 року [PERSON] зареєструвала право власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З 25.11.2013 року вказана земельна ділянка передана в оренду СВФ "Агросоюз", що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру на земельну ділянку. В силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст.41 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі -ЗК України). У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України). За змістом ч.ч. 3-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно з п. «е» ст.140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. «в» ст.143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: конфіскації земельної ділянки. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст.145 ЗК України визначено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. В силу ч. 4 ст. 145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. За змістом вказаної норми права передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом, а тому, в даному випадку, наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваних земельних ділянок, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] , як іноземець, набувши у власність в порядку спадкування та зареєструвавши своє право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,7783 га, із кадастровим номером: 4821755500:01:000:0282, розташовану на території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області (раніше - Кудрявцівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області), не відчужила її протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, а тому спірна земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду на підставі ст. 145 ЗК України. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив стягнути з відповідача на свою користь сплачений судовий збір, то суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3522,08 гривень судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved