Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У травні 2025 року ОСББ «Володимирська №49А» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартир №96, 130 та машиномісця (паркомісця) [ADDRESS] . За вказаною адресою створено ОСББ, яке надає відповідні послуги відповідачу. За рішенням загальних зборів від 30.09.2022 р. встановлено внесок співвласників на утримання будинку та прибудинкової території для квартир в розмірі 14,00 грн з 1 кв.м площі квартири/приміщення, щомісячний обов`язковий цільовий внесок у резервний фонд в розмірі 3,00 грн, для машиномісць в підземній стоянці - 21,00 грн з 1 кв.м площі. За рішенням загальних зборів від 30.01.2024 р. встановлено внесок співвласників на утримання будинку та прибудинкової території для квартир в розмірі 16,00 грн з 1 кв.м площі квартири/приміщення та щомісячний обов`язковий цільовий внесок у резервний фонд в розмірі 3,00 грн з 1 кв.м площі квартири/приміщення, для машиномісць в підземній стоянці -33,00 грн з 1 кв.м площі. Відповідач неналежним чином не сплачує внески та платежі на утримання будинку та прибудинкової території, сплачує внески частково, внаслідок чого утворилась заборгованість в загальному розмірі 29951,70 грн. Крім цього, відповідач має прострочене грошове зобов`язання, а тому позивач згідно ст. 625 ЦК України нарахував 943,05 грн 3% річних та 4450,97 грн інфляційних. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо його задоволення, зазначає, що відповідач до відкриття провадження у справі погасила заборгованість щодо квартир №96, 130 та машиномісця (паркомісця) [ADDRESS] . Також вважає, що відсутні підстави для нарахування 3 % річних, інфляційних, оскільки строки оплати внесків статутом або рішенням загальних зборів не визначені, а тому наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України, не застосовуються. Вважає, що не застосовується до вказаних правовідносин положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім цього, розрахунок здійснено на всю суму заборгованості на весь період, а не на суму внеску за кожен із місяців окремо. В судове засідання представник позивача не з`явилась, подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначено, що відповідач під час розгляду справи оплатила основну заборгованість за утримання будинку та внеску в резервний фонд. Просила стягнути з відповідача 3 % річних, інфляційні та судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, зазначає, що на момент винесення ухвали про відкриття провадження у справі сума основного боргу була погашена. Підтримує доводи, викладені у відзиві на позов та додаткових поясненнях, щодо відсутності строків оплати внесків, закріплених статутом або рішенням загальних зборів, а тому наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України, не застосовуються. Ухвалою судді від 28.07.2025 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідач є власником квартири квартир №96, 130 та машиномісця (паркомісця) [ADDRESS] . Вказана обставина не заперечується стороною відповідача. За вказаною адресою створено ОСББ «Володимирська №49А», яке надає відповідні послуги відповідачу. За рішенням загальних зборів від 30.09.2022 р. встановлено внесок співвласників на утримання будинку та прибудинкової території для квартир в розмірі 14,00 грн з 1 кв.м площі квартири/приміщення, щомісячний обов`язковий цільовий внесок у резервний фонд в розмірі 3,00 грн, для машиномісць в підземній стоянці - 21,00 грн з 1 кв.м площі. За рішенням загальних зборів від 30.01.2024 р. встановлено внесок співвласників на утримання будинку та прибудинкової території для квартир в розмірі 16,00 грн з 1 кв.м площі квартири/приміщення та щомісячний обов`язковий цільовий внесок у резервний фонд в розмірі 3,00 грн з 1 кв.м площі квартири/приміщення, для машиномісць в підземній стоянці -33,00 грн з 1 кв.м площі. Вказані рішення загальних зборів є чинними, доказів оскарження їх в судовому порядку не надано. Згідно статті 11 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що управління житловим комплексом забезпечує балансоутримувач. Згідно ст. 13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», відносини власників приміщень і управителя регулюються договором між ними, який укладається на основі Типового договору. Укладення договору між власником окремого приміщення у житловому комплексі та управителем є обов`язковим і не залежить від членства в об`єднанні, за винятком випадку, коли власник і управитель є однією особою. У разі відмови власника приміщення укладати договір або сплачувати обов`язкові платежі на утримання та ремонт неподільного майна та відповідної частки загального майна об`єднання має право звернення до суду для стягнення нарахованих платежів у судовому порядку. Право на звернення до суду виникає у об`єднання через шістдесят днів з дня припинення платежів або відмови в укладенні договору. За умовами ч.4-7 ст.22 вказаного Закону самостійне забезпечення об`єднанням утримання і експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у багатоквартирному будинку може здійснюватися безпосередньо співвласниками, а також шляхом залучення об`єднанням фізичних та юридичних осіб на підставі укладених договорів. Газо- та електропостачання квартир та нежитлових приміщень здійснюється на підставі договорів між їх власниками і газо- та електропостачальними організаціями відповідно до вимог законодавства. Договори з управителем укладаються об`єднанням відповідно до закону. Для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання. За згодою правління окремі співвласники можуть у рахунок сплати таких внесків і платежів виконувати окремі роботи. Об`єднання оплачує холодну та гарячу воду, теплову та електричну енергію, природний газ, комунальні послуги за цінами (тарифами), встановленими для населення, крім частини таких послуг, що оплачуються власниками нежитлових приміщень. Особа, яка є власником приміщення у житловому комплексі, в якому створено ОСББ зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна незалежно від членства в об`єднанні, а тому за наявності підтверджень виплат на управління, утримання та збереження будинку така сума підлягає стягненню. Вказані обставини викладені у постанові Верховного суду України від 27.01.2016 за №3-1028гс15, яка у відповідності до вимог ст..263 ЦПК України може бути застосована судом. Згідно ч.ч.1-3 ст.23 вказаного Закону визначено, що утримання і ремонт приміщень, які перебувають у власності, здійснюються відповідно до законодавства України. Власник квартири та/або нежитлового приміщення зобов`язаний відповідно до законодавства забезпечити використання, утримання, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт приміщень або їх частин без завдання шкоди майну і порушення прав та інтересів інших співвласників. Внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів. Вказані обставини вказують на те, що особа-власник квартири (приміщення) в ОСББ зобов`язана здійснювати поточні платежі на утримання і ремонт спільного майна незалежно від членства в ОСББ, а тому такі суми витрат підлягають стягненню. За умовами ч.3 ст.17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів. Крім того, вимогами ст.322 ЦК України визначено, що тягар утримання майна покладається на власника, а саме: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Обгрунтованих доказів тому, що вказані послуги відповідачем отримано не було, претензій чи скарг з приводу повноти, обсягу та якості наданих послуг, тарифів від нього на адресу позивача не надходило. Таким чином, оскільки позивачем доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами факт надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території щодо будинку по [ADDRESS] ., в тому числі до належних відповідачу приміщень та машиномісця, тому нарахування заборгованості є правомірним. Крім того, судом враховано, що за умовами ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Згідно з актами взаємних розрахунків, які були надані разом з позовною заяви, за відповідачем обліковувалась заборгованість щодо кв. 94 , яка виникла за період з 01.04.2023 р. по 02.04.2024 р. в розмірі 10915,50 грн; щодо кв. 130 , яка виникла за період з 01.04.2023 р. по 02.04.2024 р. в розмірі 10180,20 грн; щодо машиномісця, яка виникла за період з 01.04.2023 р. по 02.04.2024 р. в розмірі 8866,00 грн. Позов у справі подано засобами поштового зв`язку 21.05.2025 р., провадження у справі відкрито за ухвалою судді - 28.07.2025 р. після отримання інформації про зареєстроване місце провадження відповідача. 02.07.2025 р. в рахунок сплати заборгованості по машиномісцю відповідач оплатила 7084,80 грн, 15.08.2025 р. - 4132,80 грн. 30.06.2025 р. в рахунок сплати заборгованості по кв. №94 відповідач оплатила 18192,50 грн. 30.06.2025 р. в рахунок сплати заборгованості по кв. [ADDRESS] відповідач оплатила 16967,00 грн. Відсутність заборгованості зі сплати основного боргу підтверджується також актами взаємних розрахунків від 06.08.2025 р. Тобто, відповідач погасила заборгованість після фактичного пред`явлення позову, але до моменту винесення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2018 року № 910/13182/17 та від 22 лютого 2018 року № 910/11312/17 при розгляді справ за позовами ОСББ про стягнення заборгованості по сплаті внесків, Верховний Суд зазначив про те, що обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг (централізованого опалення) щодо нього входять до окладу витрат на управління багатоквартирним будинком та, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку. Судом враховано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа, яка є власником нерухомого майна у багатоквартирному будинку, зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна відповідно до розміру своєї частки та затверджених тарифів, а також сплачувати вартість інших послуг. Між тим, суд погоджується з позицією відповідача щодо невірного розрахунку 3 % річних та інфляційних, оскільки нарахування здійснено на всю суму заборгованості по кожному майну на весь період, а не на суму внеску за кожен із місяців окремо. Судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти» було перераховано 3 % річних та інфляційні на суму внеску за кожен із місяців окремо та встановлено, що розмір заборгованості щодо кв. №94 становить: 3 % річних - 1216,80 грн, інфляційні - 5708,63 грн, щодо кв. [ADDRESS] становить: 3 % річних - 370,79 грн, інфляційні - 2258,04 грн, щодо машиномісця становить: 3 % річних - 176,26 грн, інфляційні - 817,10 грн. Тобто, загальна сума 3% річних - 1 763,88 грн, інфляційні - 8 783,77 грн. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зважаючи на те, що позивач у справі просив стягнути з відповідача 943,05 грн 3% річних та 4450,97 грн інфляційних, а суд не може вийти за межі предмету позову та стягнути з відповідача більше суму, аніж просить позивач, суд вважає необхідним стягнути з відповідача 943,05 грн 3% річних та 4450,97 грн інфляційних. На момент розгляду справи відповідач не сплатила зазначену суму заборгованості, доказів протилежного суду не надано. Щодо судових витрат варто зазначити наступне. За положеннями ч.3 ст. 142 ЦПК України, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Зважаючи на те, що відповідач частково задовольнив позовні вимоги після пред`явлення позову, внаслідок чого позивач їх не підтримує, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 3028,00 грн судового збору. Крім цього, позивач просив стягнути витрати на правничу допомогу. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім цього, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 05.08.2024 р., додаткову угоду №17 від 29.04.2025 р. , за якою сторони визначили фіксовану вартість послуг - 3000,00 грн, рахунок фактуру від 29.04.2025 р., платіжну інструкцію від 29.04.2025 р. про сплату 3000,00 грн. Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача у відзиві просив зменшити витрати на правничу допомогу. В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved