Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Усть-Путильська сільська рада Винницького району Чернівецької області про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки. В позові вказує, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 0,2174га., з них 0,05га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 7323583500:01:001:0395. Дана земельна ділянка розташована в [ADDRESS] . На початку 2024 року вона виявила, що її сусід [PERSON] котрий на той час був власником земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135га. захопив частину належної мені земельної ділянки, площею 0,0055 га (55 кв. м.), обгородивши її парканом. На самовільно зайнятій земельній ділянці [PERSON] розпочав будівництво. Позивач в позовів вказує, що згідно висновку земельно-технічної експертизи № 09/09/24 від 09.09.2024 року, встановлено, що фактичне розташування огорожі між земельною ділянкою з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га ( [PERSON] ) та земельною ділянкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] - не відповідає відомостям із електронного сервісу Державного земельного кадастру. Невідповідність полягає у тому, що частина огорожі розташована поза межами ділянки з кад. ном. 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га ( [PERSON] ) та фактично розташовується на земельній ділянці [PERSON] . Площа ділянки [PERSON] , що розташовується на земельній ділянці [PERSON] згідно із фактичним користуванням (по огорожі) становить 0,0055 га (55 кв. м.). На момент надання експертом відповідного висновку, земельні ділянки, розташовані в [ADDRESS] належали їй на праві користування, та кадастрові номери на той час вже були присвоєні, оскільки вони були сформовані, а саме кадастровий номер ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку - 7323583500:01:001:0395, для ведення особистого селянського господарства - 7323583500:01:001:0404. Наразі відповідні ділянки належать їй на праві власності. Об`єкти самочинного будівництва відповідачів розташовані на частині її земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 7323583500:01:001:0404. Вона неодноразово зверталась до [PERSON] з вимогою звільнити самовільно зайняту частину її земельної ділянки, однак останній на вимогу не реагував, продовжував здійснювати будівельні роботи на частині її земельної ділянки, чим створив їй перешкоди у користуванні нею. У лютому 2025 року їй стало відомо, що земельна ділянка, суміжна з її ділянкою на якій здійснюється самовільне будівництво [PERSON] , на теперішній час знаходиться у власності доньки відповідача [PERSON] . На момент здійснення судовим експертом обстеження огорожі між земельними ділянками відповідача та позивачки, а саме 22.08.2024 року, земельна ділянка з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 належала [PERSON] , а не [PERSON] , тому згода [PERSON] на проведення обстеження не була потрібна. [PERSON] був присутній під час проведення обстеження. Оскільки незаконне будівництво на частині її земельної ділянки було розпочате [PERSON] , а наразі продовжено ним спільно з його донькою - [PERSON] , котра стала власником ділянки, розташованої поряд з її земельною ділянкою, тому вважає, що відповідачами за позовом повинні бути як [PERSON] , котрий розпочав та безпосередньо продовжує здійснювати незаконне будівництво на частині її земельної ділянки, так і [PERSON] , котра є власником сусідньої земельної ділянки, підтримує продовження самочинного будівництва та сприяє у його здійсненні. З врахуванням уточнених позовних вимог просить суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] , усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що належить на праві власності [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення (демонтажу) об`єктів самочинного будівництва на частині земельної ділянки [PERSON] . Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 18.03.2025 року, залучено до участі у справі співвідповідача [PERSON] . Від відповідача [PERSON] в установлений законом строк надійшов відзив на позов, в даному відзиві вказує, що позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт самовільного зайняття земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та надала пояснення аналогічні відзиву на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча судом своєчасно та належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є депутатом Усть-Путильської сільської ради. Йому зателефонував староста та повідомив щоб він був присутній на спірній земельній ділянці під час проведення експертизи. Всього він відвідував тричі дану ділянку. Під час проведення експертизи були також [PERSON] , його мати, один раз була присутня [PERSON] . [PERSON] заперечував щодо меж земельних ділянок. В судовому засіданні експерт [PERSON] суду пояснив, що дійсно за заявою [PERSON] він провів земельно-технічну експертизу. За результатом виїзду на місцевість було встановлено, що дійсно фактичне розташування огорожі між земельною ділянкою з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га ( [PERSON] ) та земельною ділянкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] - не відповідає відомостям із електронного сервісу Державного земельного кадастру. Невідповідність полягає у тому, що частина огорожі розташована поза межами ділянки з кад. ном. 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га ( [PERSON] ) та фактично розташовується на земельній ділянці [PERSON] . Площа ділянки [PERSON] , що розташовується на земельній ділянці [PERSON] згідно із фактичним користуванням (по огорожі) становить 0,0055 га (55 кв. м.). також зазначив, що під час проведення експертизи він використовував технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі [PERSON] , а також відомості із електронного сервісу Державного земельного кадастру. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та її представник всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки. Судом встановлено, що рішенням Підзахаричівської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 20.03.2002 року [PERSON] виділено безоплатно у власність 0,35га., з них 0,25га. для обслуговування житлового будинку та 0,10га. для ведення селянського господарства /а.с.9/. Рішенням Усть-Путильської сільської ради від 24.10.2024 року, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі [PERSON] загальною площею 0,2147га., з них: земельна ділянка площею них 0,0500га. з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 7323583500:01:001:0395. земельна ділянка площею 0,1674га., кадастровий номер 7323583500:01:001:0404, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Дані земельні ділянки розташовані в [ADDRESS] /а.с.11/. 02.12.2024 року [PERSON] здійснила реєстрацію даних земельних ділянок, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав /а.с.7,8/. Суміжним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 відповідно до інформації з Державного реєстру, речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно є [PERSON] , яка отримала дану земельну ділянку на підставі договору дарування №3109, від 05.09.2024 року /а.с.47/. Як вбачається з висновку земельно-технічної експертизи № 09/09/24 від 09.09.2024 року, встановлено, що фактичне розташування огорожі між земельною ділянкою з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га ( [PERSON] ) та земельною ділянкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] - не відповідає відомостям із електронного сервісу Державного земельного кадастру. Невідповідність полягає у тому, що частина огорожі розташована поза межами ділянки з кад. ном. 7323583500:01:001:0355 площею 0,2135 га ( [PERSON] ) та фактично розташовується на земельній ділянці [PERSON] . Площа ділянки [PERSON] , що розташовується на земельній ділянці [PERSON] згідно із фактичним користуванням (по огорожі) становить 0,0055 га (55 кв. м.). /а.с.12-17/. Суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки виходить з наступного. Згідно зі статтею\~41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина\~перша\~статті\~316 ЦК України). Згідно зі статтею\~317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті\~321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття\~328 ЦК України). Згідно зі статтею\~391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29\~ЦК України. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи \~на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа\~має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового\~або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,\~ що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Як видно з матеріалів справи позивач звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою надала суду висновок земельно-технічної експертизи № 09/09/24 від 09.09.2024 року, що складений судовим експертом Худак Миколою Ярославовичем. Суд вважає, що даний висновок експерта є неналежним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України виходячи з наступного. Як вбачається з змісту даного висновку, експертиза проведена на підставі «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] по [ADDRESS] , виконана ФОП [PERSON] від 05.02.2024 року. Однак судовим експертом не враховано, що станом на час проведення експертизи зазначена «Технічна документація» не була затверджена у встановленому ст. 186 ЗК України порядку. Згідно з частинами\~1-4,\~9\~статті\~79-1 ЗК України\~формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Як видно з кадастрового плану земельної ділянки /а.с.14/, на час проведення експертизи четвертий блок з чотирьох цифр (номер земельної ділянки в кадастровому кварталі) не присвоєний. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги даний висновок експерта, оскільки він є неналежним доказом. Також слід зазначити, що позивач та його представник не скористались своїми правами та не клопотали перед судом про призначення земельно-технічної експертизи. Суд критично ставиться до тверджень представника позивача в судовому засіданні, що схема розташування земельних ділянок /а.с.160/, підтверджує самовільне захоплення земельної ділянки, оскільки з даної схеми в сукупності з іншими доказами неможливо беззаперечно встановити факт самовільного захоплення відповідачем спірної земельної ділянки. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (постанова Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц). При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив перед судом питання про їх витребування. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог заявлених позивачем межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Щодо вимоги позивача до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки то суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Як видно з матеріалів справи суміжним землекористувачем земельної ділянки з кадастровим номером 7323583500:01:001:0355 відповідно до інформації з Державного реєстру, речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно є [PERSON] , яка отримала дану земельну ділянку на підставі договору дарування №3109, від 05.09.2024 року /а.с.47/. Ураховуючи викладене, суд вважає, що в межах заявленого [PERSON] позову (позовної вимоги), [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, оскільки останній відчужив земельну ділянку та не є суміжним землекористувачем, що є підставою для відмови в позові. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому підстав для стягнення з відповідачів судових витрат немає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed