Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

У липні 2025 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Рашкову Валентину Володимирівну, звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом, в якому просить стягнути з держави Російська Федерація на його користь: 1) відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ушкодження транспортного засобу - автомобіля марки «Volksvagen LT46», номерний знак [NUMBER] , у розмірі 442 837,80 грн; 2) відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією, у розмірі 500 000 грн; 3) судові витрати. Обґрунтовуючи позов, вказує, що [PERSON] є власником транспортного засобу - автомобіль марки «Volksvagen LT46», номерний знак: [NUMBER] . 20.02.2025 внаслідок застосування представниками збройних сил Російської Федерації БПЛА типу «Герань-2» (Шахед) в місті Біла Церква Київської області транспортний засіб позивача було ушкоджено. Факт агресії Російської Федерації був зафіксований та підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12025111030000476 від 25.02.2025. Вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок бойових дій становить 442 837,80 грн. З метою отримання відшкодування матеріальної шкоди завданої ушкодженнями транспортного засобу, позивач звертається до суду, як єдиного способу захисту його порушених прав. Моральна шкода завдана позивачу виражається не лише у моральних стражданнях та переживаннях внаслідок знищення його транспортного засобу, а ще й зміною його звичного ритму життя через значне пошкодження житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , 2/5 частки якого належать позивачу. Відповідно до звіту технічного стану 3TC-17/03/25 житлова будівля зазнала значних зовнішніх та внутрішніх пошкоджень, що унеможливлює її належну експлуатацію. Це призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача. Зміни звичного ритму життя та уставлених життєвих порядків. Позивач та його сім`я зазнали значних моральних страждань пов`язаних з руйнацією їхнього будинку, вони пережили сильний стрес під час вибуху та реальний страх за своє життя. Відновлення звичного спокійного способу життя на даний момент не є можливим у зв`язку з триваючими актами агресії, постійними повітряними тривогами, незникаючою загрозою для життя позивача та його сім`ї, все це завдає позивачу значних моральних страждань, які позивач оцінює у грошовому еквіваленті на суму 500 000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 15.07.2025 ухвалою судді позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання 02.09.2025, розміщено оголошення про виклик відповідача на відповідному сайті суду «Судова влада України». 30.09.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 20.11.2025 представник позивача - адвокат Рашкова В.В., подала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідач в судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся шляхом опублікування оголошення про виклик особи на відповідному сайті суду «Судова влада України», з відзивом (запереченнями) на позов до суду не звертався, тому суд ухвалив провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 280 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, перейшов до стадії ухвалення рішення. Судом встановлено наступне. 20.02.2025 близько 06:40 год. внаслідок застосування представниками збройних сил Російської Федерації БПЛА типу «Герань-2» (Шахед) в м. Біла Церква Київської області пошкоджено, зокрема помешкання за адресою: вул. Прорізна, 20 та автомобіль марки «Volksvagen LT46» номерний знак [NUMBER] . За вказаним фактом 25.02.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості № 12025111030000476 за ч. 1 ст. 438 КК України - жорстоке поводження з військовополоненими або цивільним населенням, вигнання цивільного населення для примусових робіт, розграбування національних цінностей на окупованій території, застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, незаконне переміщення або депортація дитини, невиправдана затримка репатріації дитини, вербування або використання дитини для участі у збройному конфлікті, воєнних (бойових) діях, інші порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також віддання наказу про вчинення таких дій. У вказаному кримінальному провадженні [PERSON] визнано потерпілим, що підтверджується пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 20.02.2025 та витягом з ЄРДР. Відповідно до висновку експерта № 45 від 10.03.2025, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ марки «Volksvagen LT46», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок бойових дій, на дату оцінки складає 442 837,80 грн. Вказане дослідження виконане судовим експертом Петрушанко Вадимом Федоровичем, який має вищу технічну та юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта, з правом проведення транспортно товарознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 (визначення вартості дорожніх транспортних засобів, розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу), свідоцтво № 996 від 09.06.2006, видане Міністерством Юстиції України, продовжене до 28.07.2025 (http://rase.minjust.gov.ua). Свідоцтво оцінювача транспортних засобів МФ № 463 від 12.07.2003 Фонду Державного майна України, стаж експертної роботи з 2004 року та стаж роботи за фахом інженер-механік автомобільного транспорту з 1996 року, та на підставі договору на проведення транспортно товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу марки «Volksvagen LT46» реєстраційний номер [NUMBER] , замовник [PERSON] для подання в суд на відшкодування. В матеріалах справи міститься акт (протокол) огляду КТЗ від 27.02.2025, фототаблиці № 1-21 пошкодженого автомобіля, ремонтна калькуляція, бюлетень товарознавця № 139 за лютий 2025, динаміка росту та зниження цін на авто, протоколи перевірки технічного стану транспортного засобу «Volksvagen LT46», реєстраційний номер [NUMBER] . Також, значних пошкоджень завдано житловому будинку за адресою [ADDRESS] , 2/5 частки в якому належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.11.2024, реєстровий № 8095. Відповідно до звіту технічного стану 3TC-17/03/25 житловому будинку за адресою [ADDRESS] , вказана житлова будівля внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України зазнала дефектів, які негативно впливають на несучу здатність, функціональну придатність, що знижують їх експлуатаційну надійність і довговічність, а саме: пошкодження конструкцій дверей та скління віконних балконів; пошкодження стін; пошкодження опорядження стін; пошкодження опорядження стелі. При вирішенні справи суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією. Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Факт масштабної немотивованої збройної агресії РФ проти України визнано резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Російська Федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею збройної агресії, зокрема за майнову шкоду, заподіяну підконтрольними їй збройними формуваннями, а також за майнову шкоду, заподіяну збройними формуваннями, підконтрольними Україні, під час здійснення ними законного права на самозахист. Зокрема, відшкодуванню підлягає шкода, заподіяна в результаті: пошкодження чи знищення майна під час бойових дій; вилучення майна збройними формуваннями, які перебувають під контролем країни-агресора; втрати майна особою, яка була змушена залишити місце проживання через бойові дії чи окупацію. У даному випадку предметом позову є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом частин першої та третьої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Стаття 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пунктами 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом частин 1, 2, 3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Також суд зазначає, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та окупувавши частину території України порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ та Міністерства юстиції щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Таким чином, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем, що внаслідок збройної агресії РФ було пошкоджено транспортний засіб позивача. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана в сумі 442 837,80 грн. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. (ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що дії Російської Федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили матеріальну (пошкодження транспортного засобу й житлового будинку) та моральну шкоду позивачеві, а відтак, така шкода має бути стягнута у судовому порядку. Тому, беручи до уваги перебування позивача у стані постійного стресу, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, пошкодження транспортного засобу та житлового будинку позивача, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 400 000 грн, що підлягає стягненню на користь позивача. Суд зауважує, що вказаний розмір моральної шкоди визначений, зокрема, виходячи з висновків суду про повне відшкодуванням заявленої до стягнення матеріальної шкоди, житловий будинок позивача зазнав значних пошкоджень, при цьому не є повністю знищеним і підлягає відновленню. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи вищевикладене, позовна заява підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Частиною 6 статті 141 ЦПК визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (09.07.2025) позивач повинен був сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову 9 428,38 грн (442 837,80 + 500 000) х 1%). З огляду на вказане з держави РФ на користь держави Україна належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 8 428,38 грн (442 837,80 + 400 000) х 1%).

Outcome: partial