Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

15 листопада 2024 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог, посилалася на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , який на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] За життя [PERSON] заповіту не складав. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді: - 1/4 частки квартири [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] у праві спільної сумісної власності; - 1/4 частки квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка в свою чергу прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка в свою чергу прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . 07 квітня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . На підставі поданої заяви була заведена спадкова справа за №320/2023, зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 70498197. Дочка спадкодавця [PERSON] - [PERSON] подала до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті батька на користь дружини спадкодавця, тобто позивача [PERSON] . Крім того, син спадкодавця [PERSON] - [PERSON] також 07 квітня 2024 року подав до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті батька на користь дружини спадкодавця, тобто позивача [PERSON] . Таким чином, позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . 17 жовтня 2024 року позивач звернулася до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , проте їй було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій з підстав відсутності даних щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за спадкодавцями. Згідно листа Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області за вих. №3337ВА від 10.10.2024 року, квартира [ADDRESS] була приватизована на підставі розпорядження Житлово-комунальної контори концерну «Луганськбуд» від 14.12.1993 року №46. Приватизацію здійснено на склад сім`ї чотири особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак інформація щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (далі БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою Російською Федерацією, БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 року. Крім того, згідно листа Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 10.10.2024 року за вих. № 3338ВА, інформація щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді, а саме щодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (далі БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою Російською Федерацією, БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 року. На адвокатський запит №552/10-24 від 14.10.2024 року щодо підтвердження оформлення права особистої власності на домоволодіння від 25 липня 1988 року на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також інформації на підтвердження наявності права власності на зазначене домоволодіння Щастинська районна державна адміністрація Щастинська районна військова адміністрація Луганської області листом від 18.10.2024 року за вих. №16/5417 повідомила про відсутність запитуваної інформації. При цьому, у листі зокрема зазначено, що органом технічної інвентаризації, компетенція якого поширювалася на с. Смолянинове є Новоайдарське комунальне підприємство технічної інвентаризації (код ЄДРПОУ 21784721), яке є юридичною особою комунальної форми власності та перебуває у сфері управління Новоайдарської селищної ради. На адвокатський запит №547/10-24 від 02.10.2024 року щодо підтвердження оформлення права особистої власності на домоволодіння від 25 липня 1988 року на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також інформації на підтвердження наявності права власності на зазначене домоволодіння Щастинська районна державна адміністрація Новоайдарська селищна військова адміністрація Щастинського району Луганської області листом від 21.10.2024 року №3181 також повідомила про відсутність запитуваної інформації. Отже, отримати інформацію щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна, що підлягають спадкуванню, та прав на них з органів БТІ не представляється можливим з об`єктивної причини, так як до 01 січня 2013 року функції з державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна було покладено на органи БТІ. Реєстрація виконувалась за письмовим зверненням власника. Інформація щодо об`єктів нерухомого майна зберігалась в архіві БТІ на паперових носіях. Станом на 24.02.2022 року законодавство не вимагало обов`язкового переведення інформації в електронний формат. Позивач наголошує на тому, що на сьогоднішній день територія Сєвєродонецької міської територіальної громади та Новоайдарської селищної територіальної громади є окупованими. Сєвєродонецька міська територіальна громада та Новоайдарська селищна територіальна громада були зазначені в Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Мінреінтеграції від 25.04.2022 р. №75. Вони також зазначені як тимчасово окуповані території Російською Федерацією у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому наказом Мінреінтеграції від 22.12.2022 р. №309, який став на заміну зазначеному вище Переліку. А ні КП Сєвєродонецьке БТІ, а ні Новоайдарське комунальне підприємство технічної інвентаризації, до сфери діяльності якого до проведення адміністративної територіальної реформи входило с. Смолянинове, у зв`язку з окупацією Сєвєродонецького району та Щастинського району Луганської області не можуть виконувати свої функції (в т.ч. надавати інформацію про об`єкти нерухомого майна), оскільки не перемістились на підконтрольну Україні територію, відповідні архіви не вивезені. [PERSON] посилається на те, що відсутність інформації щодо реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який почав діяти з 01.01.2013 року, та відмова нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права звернутись до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , оскільки іншого шляху для захисту її немає. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суд: - визначити частки кожного із співвласників, а саме [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] - рівними, а саме по 1/4 частці кожному; - припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка в свою чергу прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,80 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка в свою чергу прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 19 листопада 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 12 лютого 2025 року зобов`язано П`яту Харківську міську нотаріальну контору надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; зобов`язано Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надати на адресу суду Повні Витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті: [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 06 серпня 2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, згідно заяви представника останній просив розглядати справу без його участі, уточнені вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно заяви уточнені вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву до суду не подавав. Враховуючи, що у справі бере участь декілька відповідачів, від одного з них надійшла заява про розгляд справи без його участі та про визнання позову, суд не ухвалює заочне рішення. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] у віці 57 років помер чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , про що 19 січня 2023 року Погребищенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис про смерть № 37, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19 січня 2023 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на нерухоме майно, зокрема на належну йому частку квартири [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складав. Встановлено, що спадкова справа № 320/2023 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] заведена П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою 07 квітня 2023 року за реєстровим № 70498197, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 80728421 від 04 квітня 2025 року та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 72073052 від 07 квітня 2023 року. На момент смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області № 287 від 09 вересня 2024 року. На момент смерті разом з ним проживали та були зареєстровані: дружина [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] звернулася до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, належне спадкодавцю. Проте, постановою державного нотаріуса Авер`яновою Л.П. від 17 жовтня 2024 року їй було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій з підстав відсутності даних щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за спадкодавцем. Зокрема встановлено, що до нотаріальної контори звернулися відповідач [PERSON] (син спадкодавця) та донька спадкодавця [PERSON] , які, кожен окремо, відмовилися від прийняття спадщини на користь дружини спадкодавця, тобто позивача [PERSON] . Відомості про видані свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом матеріали спадкової справи № 320/2023, заведеної після смерті [PERSON] не містять. Інших спадкоємців за законом та заповітом судом не встановлено. Судом встановлено, що у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 1993 року, виданого Житлово-комунальною контрою концерну «Луганськстрой» згідно з розпорядженням № 46 від 14 грудня 1993 року та записаного у реєстрову книгу за № 1345, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була передана у спільну сумісну власність квартира, загальною площею 62,70 кв.м., житловою площе 38,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 04 березня 1994 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 603. Зазначені обставини підтверджуються копією Свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 1993 року, виданого Житлово-комунальною контрою концерну «Луганськстрой» та технічним паспортом на зазначене нерухоме майно. Згідно до технічного паспорту на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , квартира має загальну площу 62,70 кв.м., житлову площу 38,40 кв.м. та складається з: 1 кімнати площею 7,80 кв.м.; 2 кімнати площею 12,50 кв.м., 3 кімнати площею 18,10 кв.м., кухні площею 7,60 кв.м.; ванної кімнати площею 3,0 кв.м.; вбиральні (поєднаної) площею 6,30 кв.м., коридору площею 3,30 кв.м.; вбудованої шафи площею 1,50 кв.м., обладнаної балконом площею 1,10 кв.м. та лоджією площею 1,40 кв.м. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру не зареєстроване. Як встановлено вище [INFO] помер співвласник спірної квартири - [PERSON] , про що 19 січня 2023 року Погребищенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис про смерть № 37, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19 січня 2023 року. Крім того, судом встановлено, що [INFO] помер інший співвласник спірної квартири [PERSON] , про що 16 жовтня 2006 року Виконавчим комітетом Смолянинівської сільської ради Новоайдарського району Луганської області зроблено відповідний актовий запис за № 29, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 жовтня 2006 року. Загальновідомим є те, що 24.02.2022 року російська федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, у зв`язку з чим, м. Сєвєродонецьк Луганської області було окуповане російськими військами та на теперішній час є тимчасово окупованою територією України. Згідно листа Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області за вих. №3337ВА від 10.10.2024 року, квартира [ADDRESS] була приватизована на підставі розпорядження Житлово-комунальної контори концерну «Луганськбуд» від 14.12.1993 року № 46. Приватизацію здійснено на склад сім`ї чотири особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак інформація щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (далі БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою Російською Федерацією, БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 року. Вирішуючи спір по суті в частині заявлених позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Суд також враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Як вже було встановлено, зазначена квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 грудня 1993 року Житлово-комунальною контрою концерну «Луганськстрой» згідно з розпорядженням № 46 від 14 грудня 1993 року та записаного у реєстрову книгу за № 1345, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстрованого 04 березня 1994 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 603, належить позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки співвласників нерухомого майна є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/4 частці квартири загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, припинивши право спільної сумісної власності, визначивши частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності квартири загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності вважається спільною частковою власністю. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В той же час суд зауважує, що позовні вимоги в частині визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Суд наголошує, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Так, на обґрунтування позовних вимог [PERSON] , посилалася зокрема на те, що відсутність визначення частки спадкодавців у праві спільної сумісної власності на житлову квартиру позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, у зв`язку з чим, позивач звернулася до суду із метою захисту свого права, при цьому в прохальній частині фактично просить визначити частку на спірну квартиру за померлими [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням наведеного, суд вважає, що визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим та визнання права власності на майно не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Отже, оскільки на момент ухвалення рішення [PERSON] та [PERSON] вже померли, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України їх цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлою особою. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача [PERSON] , за захистом якого вона звернулася до суду. З огляду на наведе, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на нерухомого майно в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. Як встановлено вище [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] , про що 19 січня 2023 року Погребищенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис про смерть № 37, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19 січня 2023 року. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому 1/4 частку спірної квартири загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 грудня 1993 року Житлово-комунальною контрою концерну «Луганськстрой» згідно з розпорядженням № 46 від 14 грудня 1993 року та записаного у реєстрову книгу за № 1345, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстрованого 04 березня 1994 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 603. За життя [PERSON] заповіту не складав. Спадкова справа № 320/2023 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] заведена П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою 07 квітня 2023 року за реєстровим № 70498197, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 80728421 від 04 квітня 2025 року та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 72073052 від 07 квітня 2023 року. На момент смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області № 287 від 09 вересня 2024 року. На момент смерті разом з ним проживали та були зареєстровані: дружина [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] звернулася до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, належне спадкодавцю, але постановою державного нотаріуса Авер`яновою Л.П. від 17 жовтня 2024 року їй було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій з підстав відсутності даних щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за спадкодавцем. Зокрема встановлено, що до нотаріальної контори звернулися відповідач [PERSON] (син спадкодавця) та донька спадкодавця [PERSON] , які, кожен окремо, відмовилися від прийняття спадщини на користь дружини спадкодавця, тобто позивача [PERSON] . Відомості про видані свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом матеріали спадкової справи № 320/2023, заведеної після смерті [PERSON] не містять. Інших спадкоємців за законом та заповітом судом не встановлено. Крім того, судом встановлено, що [INFO] помер інший співвласник спірної квартири [PERSON] , про що 16 жовтня 2006 року Виконавчим комітетом Смолянинівської сільської ради Новоайдарського району Луганської області зроблено відповідний актовий запис за № 29, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 жовтня 2006 року. [PERSON] був батьком [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме, на: - 1/4 частку спірної квартири загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 грудня 1993 року Житлово-комунальною контрою концерну «Луганськстрой» згідно з розпорядженням № 46 від 14 грудня 1993 року та записаного у реєстрову книгу за № 1345, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстрованого 04 березня 1994 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 603; - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,80 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав останньому на підставі свідоцтва про право особистої власності від 25 липня 1988 року, виданого Новоайдарським районним виконавчим комітетом згідно рішення виконавчого комітету Новоайдарської ради народних депутатів від 19 липня 1988 року № 174, зареєстрованого в БТІ 30 липня 1988 року за р.№ 373, записаного в реєстрову книгу № 2. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності [PERSON] та [PERSON] на спірний житловий будинок та квартиру не зареєстроване. Станом на дату видачі свідоцтва про право власності, державна реєстрація права власності на нерухоме майно проводилася відповідними органами Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомого майна. Оскільки 24.02.2022 року російська федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, відповідний орган Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомого майна не має можливості підтвердити або спростувати факт державної реєстрації позивача на нерухоме майно. Згідно листа Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області за вих. №3337ВА від 10.10.2024 року, квартира [ADDRESS] була приватизована на підставі розпорядження Житлово-комунальної контори концерну «Луганськстрой» від 14.12.1993 року № 46. Приватизацію здійснено на склад сім`ї чотири особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак інформація щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (далі БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою Російською Федерацією, БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 року. Крім того, згідно листа Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 10.10.2024 року за вих. № 3338ВА, інформація щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді, а саме щодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (далі БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою Російською Федерацією, БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 року. На адвокатський запит №552/10-24 від 14.10.2024 року щодо підтвердження оформлення права особистої власності на домоволодіння від 25 липня 1988 року на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також інформації на підтвердження наявності права власності на зазначене домоволодіння Щастинська районна державна адміністрація Щастинська районна військова адміністрація Луганської області листом від 18.10.2024 року за вих. №16/5417 повідомила про відсутність запитуваної інформації. При цьому, у листі зокрема зазначено, що органом технічної інвентаризації, компетенція якого поширювалася на с. Смолянинове є Новоайдарське комунальне підприємство технічної інвентаризації (код ЄДРПОУ 21784721), яке є юридичною особою комунальної форми власності та перебуває у сфері управління Новоайдарської селищної ради. На адвокатський запит №547/10-24 від 02.10.2024 року щодо підтвердження оформлення права особистої власності на домоволодіння від 25 липня 1988 року на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також інформації на підтвердження наявності права власності на зазначене домоволодіння Щастинська районна державна адміністрація Новоайдарська селищна військова адміністрація Щастинського району Луганської області листом від 21.10.2024 року №3181 також повідомила про відсутність запитуваної інформації. В той же час, Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, відповідні правові висновки висловлені у постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18. Згідно до технічного паспорту на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , квартира має загальну площу 62,70 кв.м., житлову площу 38,40 кв.м. та складається з: 1 кімнати площею 7,80 кв.м.; 2 кімнати площею 12,50 кв.м., 3 кімнати площею 18,10 кв.м., кухні площею 7,60 кв.м.; ванної кімнати площею 3,0 кв.м.; вбиральні (поєднаної) площею 6,30 кв.м., коридору площею 3,30 кв.м.; вбудованої шафи площею 1,50 кв.м., обладнаної балконом площею 1,10 кв.м. та лоджією площею 1,40 кв.м. Згідно до технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з: житлового будинку літ. «А-1Ж», загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,80 кв.м.; літньої кухні літ. «Б»; сараю літ. «Г»; гаражу літ. «В»; погребу літ. «П»; вбиральні літ. «У»; спорудження № 1-3. Роки побудови: 1970-1980 роки. За життя [PERSON] заповіту не складав. Спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] не заводилася, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78215413 від 04 вересня 2024 року. На момент смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті разом з ним проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] , [INFO] . Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] була його дружина [PERSON] , яка постійно проживала зі спадкодавцем на момент його смерті та у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка на: житловий будинок [ADDRESS] та 1/4 частки квартири загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що [INFO] у віці 85 років померла [PERSON] , [INFO] , про що 06 березня 2009 року Виконавчим комітетом Смолянинівської сільської ради Новоайдарського району Луганської області зроблено відповідний актовий запис за № 3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06 березня 2009 року. [PERSON] була матір`ю [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме, на: - 1/4 частку спірної квартири загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала останньому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 грудня 1993 року Житлово-комунальною контрою концерну «Луганськстрой» згідно з розпорядженням № 46 від 14 грудня 1993 року та записаного у реєстрову книгу за № 1345, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстрованого 04 березня 1994 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 603, яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , [INFO] , але не встигла оформити свої спадкові права; - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,80 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав останньому на підставі свідоцтва про право особистої власності від 25 липня 1988 року, виданого Новоайдарським районним виконавчим комітетом згідно рішення виконавчого комітету Новоайдарської ради народних депутатів від 19 липня 1988 року № 174, зареєстрованого в БТІ 30 липня 1988 року за р.№ 373, записаного в реєстрову книгу № 2, який вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , [INFO] , але не встигла оформити свої спадкові права. Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 08 червня 2012 року [PERSON] продовжено строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Встановлено, що спадкова справа № 142/2012 після смерті [PERSON] , померлої04 березня 2009 року була заведена 11 липня 2012 року Новоайдарською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] згідно до вказаного вище рішення суду, реєстровий номер у спадковому реєстрі: 53074389, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78215465 від 04 вересня 2024 року. Інші спадкоємці після смерті [PERSON] за законом та за повітом відсутні. Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] був її син [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті матері, але за життя не встиг оформити свої спадкові права на зазначене вище нерухоме майно. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в частині визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту своїх порушених прав. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на 1/4 частки спірної квартири, а спадкодавець [PERSON] - на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та 1/4 частки спірної квартири, проте за життя належним чином не встигли оформити та зареєструвати своє право власності на майно, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. У зв`язку з наведеним, за позивачем [PERSON] належить визнати право власності на нерухоме майно, а саме: - на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., яка складається з: 1 кімнати площею 7,80 кв.м.; 2 кімнати площею 12,50 кв.м., 3 кімнати площею 18,10 кв.м., кухні площею 7,60 кв.м.; ванної кімнати площею 3,0 кв.м.; вбиральні (поєднаної) площею 6,30 кв.м., коридору площею 3,30 кв.м.; вбудованої шафи площею 1,50 кв.м., обладнаної балконом площею 1,10 кв.м. та лоджією площею 1,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 грудня 1993 року Житлово-комунальною контрою концерну «Луганськстрой» згідно з розпорядженням № 46 від 14 грудня 1993 року та записаного у реєстрову книгу за № 1345, у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстрованого 04 березня 1994 року в Сєвєродонецькому міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 603; - на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., яка складається з: 1 кімнати площею 7,80 кв.м.; 2 кімнати площею 12,50 кв.м., 3 кімнати площею 18,10 кв.м., кухні площею 7,60 кв.м.; ванної кімнати площею 3,0 кв.м.; вбиральні (поєднаної) площею 6,30 кв.м., коридору площею 3,30 кв.м.; вбудованої шафи площею 1,50 кв.м., обладнаної балконом площею 1,10 кв.м. та лоджією площею 1,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; - на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 62,70 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., яка складається з: 1 кімнати площею 7,80 кв.м.; 2 кімнати площею 12,50 кв.м., 3 кімнати площею 18,10 кв.м., кухні площею 7,60 кв.м.; ванної кімнати площею 3,0 кв.м.; вбиральні (поєднаної) площею 6,30 кв.м., коридору площею 3,30 кв.м.; вбудованої шафи площею 1,50 кв.м., обладнаної балконом площею 1,10 кв.м. та лоджією площею 1,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка в свою чергу прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: житлового будинку літ. «А-1Ж», загальною площею 52,90 кв.м., житловою площею 35,80 кв.м.; літньої кухні літ. «Б»; сараю літ. «Г»; гаражу літ. «В»; погребу літ. «П»; вбиральні літ. «У»; спорудження № 1-3, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка в свою чергу прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїзпроти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, в той же час підлягають задоволенню. За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати необхідно покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial