Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Мазуренко Леся Олександрівна, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до [PERSON] стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.06.2022 між позивачем та відповідачем в усній формі було укладено договір про надання позики останньому в розмірі 67\~367, 00 доларів США. Відповідно до вказаного договору [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути позику [PERSON] в повному обсязі до 01.04.2023. На підтвердження отримання грошових коштів в позику [PERSON] написав власноручно та передав особисто [PERSON] розписку від 02.06.2022. Однак, у строк виконання зобов`язань відповідач позику позивачу не повернув. Неодноразові прохання позивача про повернення позики після спливу встановленого строку не призвели до позитивного результату, і станом на дату подання позовної заяви в суд відповідачем кошти не повернуто. [PERSON] змінив свій номер телефону та всіляко уникає зустрічей з позивачем. Позивач також вважає, що на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити на його користь 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду адвоката позивача із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 02.06.2022 в сумі 71 464, 39 доларів США, з яких: 67 367, 00 доларів США - сума позики; 4 097, 39 доларів США - 3 % річних за період з 01.04.2023 до 10.04.2025. Ухвалою суду від 02.06.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою було запропоновано відповідачу надати відзив та докази у строк, встановлений судом. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України адвокатом позивача надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 2102800156895). (а.с. 10) З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із процесуальними документами та судовими повістками, направлені відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 21-22, 27-28, 37-38, 56-57). Також судом було опубліковано оголошення про розгляд справи на офіційному вебсайті судової влади України. Водночас, судова повістка на 27.11.2025 була вручена відповідачу особисто, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 63) Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 02.06.2025 вважається врученою відповідачу 09.06.2025. У строк, визначений судом ухвалою від 02.06.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов. 25.09.2025 судом було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката позивача про виклик в судове засідання свідків та задоволено клопотання про приєднання до матеріалів справи оригіналу розписки від 02.06.2022, про що постановлено відповідні ухвали без оформлення окремих документів, які занесено до протоколу судового засідання. Будь-які докази по справі, крім поданих адвокатом позивача разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили. Ухвалою суду від 25.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Від відповідача на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у його відсутність не надходили. Адвокат позивача не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність відповідача та ухвалення заочного рішення у справі. Враховуючи вищевикладене, думку адвоката позивача та положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність відповідача та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлено без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). Адвокат позивача позовні вимоги підтримала, аргументуючи мотивами викладеними у позовній заяві, та просила задовольнити їх у повному обсязі. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 02.06.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей б/н. Згідно умов вищевказаного договору відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 67\~367, 00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.04.2023. На підтвердження укладення вищевказаного договору позики та його умов було складено відповідну розписку. (а.с. 41) Адвокат позивача стверджує про порушення прав позивача відповідачем внаслідок невиконання умов договору позики і неповерненням грошових коштів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані адвокатом позивача разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 02.06.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~ч.\~2\~і ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6\~ п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобов`язані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~об`єктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення адвоката позивача в засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені у позовній заяві та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11.06.2021 у справі № 753/11670/17, від 14.07.2021 у справі № 750/2316/19, від 23.12.2021 у справі № 501/1243/20, від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20, від 16.11.2022 у справі № 301/2052/18, від 06.01.2025 у справі № 569/8833/20, від 04.06.2025 у справі № 552/5712/23. Розписка від 02.06.2022 як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання відповідачем у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та твердження про отримання таких коштів на момент написання цієї розписки. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц, від 08.04.2021 у справі № 500/1755/17, від 05.10.2022 у справі № 463/9914/20. Судом враховано, що сам факт підписання розписки відповідачем свідчить про укладення сторонами договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 67 367, 00 доларів США, враховуючи при цьому відсутність належних та допустимих доказів на спростування цього факту. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст договору позики не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідач на момент укладення договору позики мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки за договором, що й було здійснено позивачем та відповідачем. Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд звертає увагу на те, що правомірність правочину призюмується. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з умов договору позики, відповідач отримав позику, яку зобов`язався повернути до 01.04.2023. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, яка міститься в матеріалах справи, свідчить про те, що відповідачем грошові кошти не повернуто. (а.с. 41) Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 27.03.2024 у справі № 596/1123/19, від 05.06.2024 у справі № 640/15157/16-ц, від 04.06.2025 у справі № 552/5712/23. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним позики, а також розмір заборгованості, визначений позивачем. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Отже, судом встановлено, що взяте на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти, отримані в позику, позивачу не повернув. Доказів протилежного суду відповідачем не надано. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Судом встановлено, що заборгованість за договором позики, укладеним 02.06.2022 між позивачем та відповідачем, становить 67 367, 00 доларів США. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Так, позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4\~097, 39 доларів США за період з 01.04.2023 до 10.04.2025. Водночас,\~згідно із\~п.\~18\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і наразі триває. Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що неустойка та інші платежі, зокрема проценти, нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, як захід відповідальності, за період включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за договорами позики і підлягають списанню позикодавцем. Таким чином, нараховані позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних за період з 01.04.2023 до 10.04.2025, стягненню з відповідача не підлягають. При цьому суд зауважує, що оскільки вищенаведене є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3 % річних, суд не перевіряє порядок їх нарахування і не встановлює правомірність їх розміру. Договір позики\~від 02.06.2022,\~заборгованість за\~яким є\~предметом спору,\~є домовленістю\~сторін цього\~договору,\~спрямована на\~встановлення,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~626\~ЦК України.\~Предметом виконання\~як невід`ємним\~елементом виконання\~договору є\~ті конкретні\~суб`єктивні права\~і конкретні\~юридичні обов`язки\~для набуття,\~здійснення і\~виконання яких\~конкретні суб`єкти\~права вступають\~в конкретні\~правовідносини і,\~відповідно,\~до вимог\~норми права,\~що реалізується,\~вчиняються належні\~правомірні дії. Боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання\~(ч.\~1\~ст.\~625\~ЦК України). Суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не провів розрахунок за договором позики в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором позики від 02.06.2022 в сумі 67 367, 00 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 4\~097, 39 доларів США за період з 01.04.2023 до 10.04.2025, слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено сплату позивачем при звернення до суду судового збору у встановленому законом розмірі - в сумі 12\~112, 00 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією від 10.04.2025. (а.с. 8) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 11\~417, 98 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (94, 27 %). Решту судового збору в сумі 694, 02 гривень слід залишити за позивачем. До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial