Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 26 лютого 2019 року вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі. Спільних дітей у позивачки та відповідача немає. Подружні відносини між сторонами припинені. З 19 березня 2023 року подружжя проживає окремо. Сторони не ведуть спільне господарство, у позивачки відсутні спільні інтереси з чоловіком, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Позивачка зазначає, що з відповідачем шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року справу передано для розгляду за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи визначено суддю Котенко Р. В. як головуючу у справі. Ухвалою від 29 вересня 2025 року суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце проведення розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Звертаючись до суду, позивачка зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, а також провести розгляд справи за її відсутності. Відповідач, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про час, дату і місце розгляду справи судом, не скористався наданими йому процесуальними правами. Зокрема, відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву, не заявив заперечень проти позовних вимог позивача, а також не подав жодних клопотань чи заяв з процесуальних питань. Таким чином, відповідач не висловив своєї позиції щодо заявлених позовних вимог та не повідомив суд про наявність обставин, які могли б мати значення для правильного та всебічного вирішення справи, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів та поданих доказів. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та всім доказам у їх сукупності, з дотриманням вимог належності, допустимості, достовірності та достатності, а також повно й всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 26 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено актовий запис № 337. Із позовної заяви встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено, а подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та проявляється в одній або кількох із таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав або має місце на території іноземної держави. У зазначених правовідносинах наявний іноземний елемент, оскільки шлюб укладено між громадянкою України та громадянином Республіки Ірак. Відповідно до статті 497 Цивільного процесуального кодексу України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, передбачених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може визначатися за угодою сторін. Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, а саме у випадках, коли хоча б один з учасників правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою, об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави, або юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав або має місце на території іноземної держави, у тому числі питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право». Згідно з частиною першою статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження та розглядати справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони своєю угодою передбачили підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, визначених статтею 77 цього Закону; якщо відповідач має на території України місце проживання або місцезнаходження, рухоме чи нерухоме майно, на яке може бути звернено стягнення, або якщо на території України знаходиться філія чи представництво іноземної юридичної особи - відповідача; у справах про відшкодування шкоди, якщо таку шкоду було завдано на території України; у справах про стягнення аліментів або встановлення батьківства, якщо позивач має місце проживання в Україні; у справах про відшкодування шкоди, якщо позивач - фізична особа має місце проживання в Україні, або якщо юридична особа - відповідач має місцезнаходження в Україні; у справах про спадкування, якщо спадкодавець на момент смерті був громадянином України або мав останнє місце проживання в Україні; якщо дія або подія, що стала підставою для звернення з позовом, мала місце на території України; у справах про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, якщо така особа мала останнє відоме місце проживання на території України; якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; у справах проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав користується імунітетом від місцевої юрисдикції та відповідно до міжнародного договору України не може бути притягнутий до суду за кордоном; у справах про банкрутство, якщо боржник має місце основних інтересів або здійснення основної підприємницької діяльності на території України; в інших випадках, передбачених законами України та міжнародними договорами України. Згідно зі статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу, а також правові наслідки його припинення визначаються правом, яке на момент припинення шлюбу регулює правові наслідки шлюбу. Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один із подружжя й надалі має місце проживання у цій державі. За відсутності такого місця проживання правові наслідки шлюбу визначаються правом держави, з якою обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. З урахуванням того, що шлюб між сторонами було укладено на території України, подружжя мало останнє спільне місце проживання в Україні, а також що місце проживання сторін станом на день подання позову до суду зареєстроване в Україні, суд дійшов висновку, що розірвання шлюбу між громадянкою України [PERSON] та громадянином Республіки Ірак [PERSON] підлягає здійсненню на підставах та в порядку, передбачених Главою 11 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі й сім`ї. Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній і взаємній згоді жінки та чоловіка, а примушування до вступу в шлюб не допускається. З наведених норм права вбачається, що добровільність є однією з основоположних засад шлюбу. Шлюб як сімейний союз спрямований на створення сім`ї, а як союз - має договірну природу, що зумовлює його добровільний характер та ґрунтується на взаємній любові, повазі, довірі, підтримці й взаємодопомозі між подружжям. Разом із тим шлюб не є безумовним чи примусовим зв`язком і може бути припинений у разі втрати зазначених засад. Розірвання шлюбу свідчить про стійкий та незворотний розлад подружніх відносин і припинення сімейного життя. Позов про розірвання шлюбу відповідно до вимог законодавства може бути пред`явлений одним із подружжя. У даному випадку позивачка скористалася наданим їй законом правом та звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, наполягаючи на неможливості його подальшого збереження. Позивачка не має наміру зберігати шлюбні відносини з відповідачем, що свідчить про відсутність добровільної згоди на продовження сімейного союзу. Суд бере до уваги, що збереження шлюбу можливе виключно за наявності взаємної волі сторін, почуттів любові та поваги, а також спільного прагнення до підтримання сімейних відносин. За відсутності таких умов примушування особи до збереження шлюбу є неприпустимим та суперечить засадам сімейного права. Враховуючи доводи позивачки, суд доходить висновку, що причини, які спонукали її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення. Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо вступу до шлюбу, перебування у шлюбі та його розірвання. Згідно з частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється, зокрема, внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною першою статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них або інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінивши встановлені у справі обставини, суд доходить висновку, що сім`я сторін фактично та остаточно розпалася, підстав для надання строку для примирення сторін не вбачається, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, а заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивачки. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а шлюб між сторонами - таким, що підлягає розірванню. Відповідно до частини другої статті 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з абзацом другим частини третьої статті 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved