Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

20 травня 2025 року ТОВ «Санфорд Капітал» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 26257000032716 від 25 травня 2018 року, у сумі 12 129 гривень 95 копійок, яка складається зі заборгованості: за тілом кредиту у сумі 6 430 гривень 91 копійка та відсотків у сумі 5 699 гривень 04 копійки (том 1, а. с. 1-7 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 25 травня 2018 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено договір про встановлення кредитного ліміту № 26257000032716, згідно якого банком відповідачці встановлено ліміт кредитної лінії у вигляді відновлювальної кредитної лінії без забезпечення у сумі 5\~400 гривень, з можливістю його збільшення до 1\~000\~000 гривень, строком на 12 місяці з оплатою процентів за строкову заборгованість 48 % річних та за прострочену заборгованість 56,0 % річних. Вказано, що 11 квітня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал» був укладений договір факторингу № 11/04/24 відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 26257000032716 від 25 травня 2018 року у розмірі 12 129 гривень 95 копійок. Вказує, що ТОВ «Санфорд Капітал» не здійснювало жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювало. Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «Санфорд Капітал» права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо АТ «Банк Кредит Дніпро» станом на день відступлення права вимоги 11 квітня 2024 року. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідачки по кредитному договору перед позивачем не сплачена і станом на 11 квітня 2024 року становить 12 129 гривень 95 копійок, яка складається зі заборгованості: за тілом кредиту у сумі 6 430 гривень 91 копійка та відсотків у сумі 5\~699 гривень 04 копійки, яку позивач прохає стягнути з останньої разом із судовими витратами у сумі 2 422 гривні 40 копійок та витрат на правову допомогу у сумі 7 200 гривень (том 1, а. с. 1-7 та на звороті). Ухвалою суду від 27 червня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 15 хвилин 12 серпня 2025 року (том 2, а. с. 5), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 15128/25-вих2//204/2972/25 від 27 червня 2025 року (том 2, а. с. 6). 19 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідачки адвоката Черкавського Ю.С. (том 2, а. с. 38-47), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що сума заборгованості за тілом кредиту (6\~430 гривень 91 копійка) перевищує встановлений відповідачці ліміт кредитної лінії (5\~400 гривень), а доказів збільшення позивачем відповідачці такого ліміту, останнім суду не надає. Стверджує, що первісний кредитор самостійно списував суми по відсотках і переводив їх на тіло кредиту, що не передбачено умовами договору, чим фактично збільшував розмір заборгованості по тілу кредиту. Вказує, що позивачем не надано суду належних доказів заборгованості за кредитним договором, оскільки розрахунок заборгованості таким не є, а інших належних доказів зняття та використання відповідачкою кредитних коштів останнім суду не надано. Також зазначає про те, що до суми розрахунків по відсоткам за користування кредитом увійшли суми по відсоткам за декількома договорами, зокрема від 25 травня 2018 року, 29 березня 2021 року, 28 жовтня 2020 року, 07 липня 2021 року та інші, але позовні вимоги по цим договорам позивачем не заявлялися, а нарахування після листопада 2021 року взагалі йдуть по іншим договорам. Тому вважає позовні вимоги необґрунтованими, а заявлені позивачем витрати на правову не співмірними та такими, що непідтверджені належними доказами. Водночас, у випадку задоволення/часткового задоволення позовних вимог, прохав суд зменшити витрати на правову допомогу до їх обґрунтованого розміру 1\~000 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (том 2, а. с. 65 та на звороті). Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (том 2, а. с. 59, 61, 64), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено,\~що між\~АТ «Банк\~Кредит Дніпро»\~та відповідачкою\~25\~травня 2018\~року укладено\~договір №\~26257000032716\~про встановлення\~кредитного ліміту,\~за умовами\~якого їй\~було встановлено\~кредитну лінію\~у сумі\~5\~400\~гривень,\~строком на\~12\~місяців, з оплатою процентів за строкову заборгованість 48 % річних та за прострочену заборгованість 56,0 % річних; із можливістю її збільшення до 1\~000\~000 гривень (том 1, а. с. 231). Банк, взяті на себе зобов`язання, виконав у повному обсязі, та надав відповідачці кредитні кошти, а відповідачка витратила їх на власний розсуд, що підтверджується випискою по особовим рахункам відповідачки, та чим власне спростовуються доводи її представника адвоката Черкавського Ю.С., щодо відсутності підтвердження збільшення розміру кредитного ліміту, належності доказів на підтвердження заборгованості та нарахованих відсотків (том 1, а. с. 41-226). Таким чином, судом встановлено, що відповідачка користувалась наданими кредитними коштами, проте зобов`язання належним чином за договором не виконала, в результаті чого станом на 11 квітня 2024 року виникла заборгованість, яка згідно з розрахунку заборгованості (том 1, а. с. 239-242 та на звороті) становить 12 129 гривень 95 копійок, яка складається зі заборгованості: за тілом кредиту у сумі 6 430 гривень 91 копійка та відсотків у сумі 5\~699 гривень 04 копійки. Також судом встановлено, що 11 квітня 2024 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу № 11/04/24 (том 1, а. с. 21-24), відповідно до якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) відповідно до реєстру боржників згідно з додатком № 1. Відповідно до вимог п. 6.2.2 вказаного договору факторингу права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним договором та підписання Акту приймання-передачі прав вимоги (додаток 3), після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Такий акт (том 1, а. с. 227), а також Акт приймання-передачі реєстру боржників (том 1, а. с. 233-234) підписаний сторонами 11 квітня 2024 року. Таким чином, ТОВ «Санфорд Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідачки за договором № 26257000032716 від 25 травня 2018 року, у сумі 12 129 гривень 95 копійок, яка складається зі заборгованості: за тілом кредиту у сумі 6 430 гривень 91 копійка та відсотків у сумі 5\~699 гривень 04 копійки. На підставі вказаного договору ТОВ «Санфорд Капітал» є кредитором за зобов`язаннями [PERSON] 28 січня 2025 року ТОВ «Санфорд Капітал» направило відповідачці письмову вимогу про погашення заборгованості, яка залишилась без задоволення (том 1, а. с. 38 та на звороті). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207\~ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, договір про встановлення кредитного ліміту укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514\~ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитним договором № 26257000032716 від 25 травня 2018 року позивачем надано суду договір факторингу № 11/04/24 від 11 квітня 2024 року (том 1, а. с. 21-24), що був укладений між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Санфорд Капітал», Акт приймання-передачі прав вимоги (том 1, а. с. 30), Акт приймання-передачі реєстру боржників (том 1, а. с. 227), витяги з реєстру боржників (том - 1, а. с. 31), перелік прав вимоги (том 1, а. с. 233-234), платіжну інструкцію № 18 від 11 квітня 2024 року на суму 5\~400 004 гривні (том 1, а. с. 29). Таким чином, ТОВ «Санфорд Капітал» є правонаступником АТ «Банк Кредит Дніпро», та стало новим кредитором у зобов`язанні за кредитним договором, який укладений із [PERSON] . Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір, право вимоги за якими перейшло позивачу. Позичальниця умови договору належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка разом з її представником адвокатом Черкавським Ю.С. заявлені позивачем вимоги не спростували, оскільки надання банком відповідачці кредитних коштів та власне користування ними останньою, підтверджені належним, достатнім та допустимим доказом у справі, зокрема випискою по її особовому рахунку, яка узгоджується із розрахунком заборгованості. При цьому суд зазначає, що інші аргументи представника відповідачки адвоката Черкавського Ю.С., наведені ними в обґрунтування своїх заперечень, суд до уваги не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач, як новий кредитор за кредитними договорами, набув право вимоги до відповідачки, натомість остання свої зобов`язання за ними не виконала, а тому, із [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 26257000032716 від 25 травня 2018 року за тілом кредиту у сумі 6 430 гривень 91 копійка та відсотками у сумі 5\~699 гривень 04 копійки, а всього 12\~129 гривень 95 копійок. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правничої допомоги № 1/04 від 01 квітня 2024 року (том 1, а. с. 11-14 та на звороті) надавало Адвокатське об`єднання «Альянс ДЛС». На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» надано Акт приймання-передачі послуг правничої допомоги № 1 від 16 грудня 2024 року (том 1, а. с. 229) на загальну суму 7 200 гривень. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатським об`єднанням роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, заявленого представником клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 26257000032716 від 25 травня 2018 року за тілом кредиту у сумі 6 430 гривень 91 копійка та відсотків у сумі 5\~699 гривень 04 копійки, а всього 12\~129 гривень 95 копійок. Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на відповідачку. На підставі викладеного,

Outcome: approved