Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги позовної заяви обгрунтовує тим, що 02 березня 2017 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2012976898, на підставі якого банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним кредитним договором. 24 березня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» укладено договір факторингу №24/03/23, внаслідок чого до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №2012976898 від 02 березня 2017 року, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Позивач вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором виникла заборгованість в сумі 29520 грн. 63 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 16657 грн. 00 коп., заборгованості по відсотках 12863 грн. 63 коп. Посилаючись на відповідні обставини, позивач просить стягнути з відповідача наведений розмір заборгованості та відшкодувати судові витрати. Ухвалою від 27 жовтня 2025 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. Відповідач у встановлений судом строк відзиву до суду не подала, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 липня 2016 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2012976898. Відповідно до п.2.1. договору про споживчий кредит за умовами належного виконання позичальником умов кредитного договору та прийняття банком позитивного рішення щодо надання держателю кредиту, банк відкриває держателю картковий рахунок в гривнях та випускає кредитну картку типу MasterCard Standard. Згідно пункту 2.2 загальний розмір кредитного ліміту складає 500 грн. Пунктом 2.4. договору визначено, що за користування кредитною лінією, в тому числі простроченим кредитом та овердрафтом, банк нараховує проценти в розмірі встановленому тарифами банку та на дату укладання угоди розмір процентної ставки становить 40 % річних. Пунктом 2.5 договору встановлено розмір процентної ставки в період дії пільгового періоду, який визначається правилами, який становить 0,01 %річних. 24 березня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» укладено договір факторингу №24/03/23, внаслідок чого до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №2012976898, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №2012976898, однак вона так і не була виконана. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі та на умовах, встановлених договором. Згідно з ч.1 ст.549 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання боржник повинен сплатити кредиторові неустойку (штраф, пеню). Як вбачається з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Ст.1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, встановлені договором. Ч. 1 ст. 1082 ЦК України вказує на те, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Судом досліджено витяг з додатку №1 до додатку до договору факторингу від 24 березня 2023 року №24/03/23 з відомостями про боржника [PERSON] та інформацією про суму заборгованості за кредитним договором №2012976898, згідно якого розмір заборгованість становить 29520 грн. 63 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 16657 грн. 00 коп., заборгованості по відсотках 12863 грн. 63 коп. З огляду на ці обставини суд вважає, що з [PERSON] на користь ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», яка отримала право вимоги за кредитним договором №2012976898, належить стягнути борг сумі 29520 грн. 63 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп. Щодо витрат на правову допомогу суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18. Згідно ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: договір про надання правничої допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача було долучено копію договору № 43115054 від 01 липня 2025 року про надання правової допомоги, додаткову угоду №2012976898 до\~ договору № 43115054 від 01 липня 2025 року детальний опис робіт, виконаних АБ «Ольги Клещ», необхідних для надання правничої допомоги за позовом ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» в якому значиться, що вартість послуг становить 5000 грн., яка включає в себе: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій щодо захисту інтересів ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ»\~ 1500 грн., складання позовної заяви 3000 грн., формування додатків до позовної заяви 500 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними. Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Суд зазначає, що надані представником позивача докази на підтвердження надання позивачу правової допомоги та понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному в договорі між позивачем та адвокатом розмірі з іншої сторони. Тому, суд,

Outcome: approved