Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

І. Виклад позицій та заперечень сторін в об`єднаній справі. 1. 06.07.2021 року [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] ,третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Образцова Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування. 2. Позов обґрунтований тим, що Рішенням Київського районного суду Одеської області від 15.10.2019 року по справі № 520/16536/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, позов задоволено повністю та стягнуто коштів у розмірі 104820,00 гривень та 2050 доларів США, а також судовий збір у розмірі 1620,29 гривень. У вказаній справі судом встановлено, що 14.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] виникла домовленість про те, що [PERSON] надає [PERSON] грошові кошти, а [PERSON] зобов`язується продати [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, ТОВ «Салют» вартістю 2050 доларів США та 104820,00 гривень. На підтвердження передачі грошей відповідач надала розписку, де зазначено що остання отримала від позивача грошові кошти. Оскільки [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, [PERSON] був змушений звернутися до суду. В подальшому по вказані справі був виданий виконавчий лист. Однак, 22.11.2019 року [PERSON] уклала зі своїм сином Договір дарування, де предметом дарування була земельна ділянка площею 0,0514 гектарів, кадастровий номер 5121084200:02:001:2270, яка роташована за адресою: [ADDRESS] . Відчужуючи нерухоме майно на користь свого сина, [PERSON] , на думку [PERSON] , знала про судове рішення про стягнення з неї боргу на його користь, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а отже, на його думку, правочин є фіктивним. У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. (т. 1 а.с. 1-7) 3. 28.12.2021 року [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, яким просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що земельна ділянка належала їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.05.2019 року. 22.11.2019 року вказану земельну ділянку вона подарувала своєму сину [PERSON] . Підтвердила, що 14.09.2016 року вона отримала у борг від [PERSON] грошові кошти у сумі 2050 доларів США та 104820,00 гривень. Умислу на уникнення матеріальної відповідальності вона не має та регулярно сплачує борг. На день подачі відзиву вона вже повернула 53000,00 гривень. (т. 1 а.с. 68-69) 4. Також, 06.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 5. Позов обґрунтований тим, що на підставі Договору дарування від 22.11.2019 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0514 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5121084200:02:001:2270, надано для індивідуального садівництва. Право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак [PERSON] було здійснено самовільне захоплення земельної ділянки. На його прохання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою [PERSON] не реагує. Усатівським ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області йому було рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. Окрім того [PERSON] своїми діями завдав [PERSON] моральних страждань, які полягають у тому, що він протягом тривалого часу був позбавлений можливості повною мірою реалізувати свої плати та був змушений займатися непритаманною для нього діяльністю, а саме звертатися до працівників правоохоронних органів, юристі та суду. (т. 2 а.с. 1-2) 6. [PERSON] відзив на позов не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 7. До матеріалі позовної заяви по справі № 496/3009/21 було долучено заяву про забезпечення позову. (т. 1 а.с. 17-19) 8. 03.12.2021 року від [PERSON] , як відповідача, до суду надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження цивільних справ № 496/3009/21 та № 496/3011/21. (т. 1 а.с. 61) 9. 06.07.2023 року від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи № 496/3009/21 у їх відсутність. (т. 1 а.с. 124-125) 10. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явилася, але матеріали справи містять її клопотання про розгляд справи у її відсутність. (т. 1 а.с. 77, 114) 11. 18.11.2021 року від [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 496/3011/21. (т. 2 а.с. 28-29) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 12. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2021 року, цивільну справу № 496/3009/21, передано на розгляд головуючій судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. (т. 1 а.с. 35) 13. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 08.07.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. (т. 1 а.с. 36-37) 14. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 08.07.2021 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику. (т. 1 а.с. 38-39) 15. 06.09.2021 року на виконання ухвали суду про усунення недоліків від представника [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків. (т. 1 а.с. 42-48) 16. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 07.09.2021 року було відкрито загальне позовне провадження по справі № 496/3009/21 з проведенням підготовчого судового засідання. Окрім того відповідачам надано строк для надання відзиву на позовну заяву. (т. 1 а.с. 54-55) 17. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2021 року, цивільну справу № 496/3011/21, передано на розгляд головуючій судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. (т. 2 а.с. 12) 18. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 08.07.2021 року було відкрито загальне позовне провадження по справі № 496/3011/21 з проведенням підготовчого судового засідання. Окрім того відповідачу надано строк для надання відзиву на позовну заяву. (т. 2 а.с. 13-14) 19. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 06.07.2023 року цивільну справу № 496/3009/21 та цивільну справу № 496/3011/21 об`єднано. Об`єднаній справі присвоєно № 496/3009/21. (т. 1 а.с. 132) 20. У підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 31.10.2024 року, суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі № 496/3011/21. (т. 1 а.с. 152-157) 21. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 31.10.2024 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. (т. 1 а.с. 158) \~ \~ \~ \~ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 22. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2019 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено повністю. (т. 1 а.с. 10) 23. Вказаним рішенням встановлено, що 14.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] виникла домовленість про те, що [PERSON] надає [PERSON] грошові кошти, а [PERSON] зобов`язується продати [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, ТОВ «Салют» вартістю 2050 доларів США та 104820,00 гривень. На підтвердження передачі грошей відповідачка надала розписку, в якій зазначено, що вона отримала від позивача грошові кошти. (т. 1 а.с. 11) Відповідачка позовні вимоги позивача визнала в повному обсязі. Судом вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму безпідставно набутих коштів у розмірі 104820,00 гривень та 2050 доларів США, а також судовий збір в розмірі 1620,29 гривень (т. 1 а.с. 10) 24. 22.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,0514 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] перша, кадастровий номер 5121084200:02:001:2270, наданої для індивідуального садівництва, посвідчений Образцовою Т.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 4500. (т. 1 а.с. 49-52, т. 2 а.с. 6-7) 25. Право власності за [PERSON] на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.11.2019 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 34273579, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836913551210. (т. 1 а.с. 12-13, т. 2 а.с. 3, 8) 26. Згідно витягу з АСВП від 30.06.2021 року, 11.01.2020 року Першим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрите виконавче провадження, № АСВП 60952839, боржник [PERSON] , [INFO] . (т. 1 а.с. 15) 27. Відомості про [PERSON] , [INFO] , як боржника, внесено до Єдиного реєстру боржників. (т. 1 а.с. 14) 28. Згідно копії довідки, виданої Головою СТ «Салют», [PERSON] в період з червня 2016 року по липень 2021 року проживає та користується земельною ділянкою [ADDRESS] . (т. 2 а.с. 4) 29. З метою усунення перешкод у користуванні своїм майном [PERSON] звернувся до СРПП Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області, в зв`язку з чим 14.06.2020 року був складений Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується). (т. 2 а.с. 5) 30. Відповідно до копії довідки № 66710, виданої 21.12.2021 року Першим Київським відділом ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на момент видачі довідки з [PERSON] , в рамках ВП № 60952839, стягнуто 53000,00 гривень, сума боргу з урахуванням виконавчого збору до фактичного виконання вимог виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси 12.12.2019 року по справі № 520/16536/19, становить 62570,90 гривень та 2255,00 доларів США. (т. 1 а.с. 70) V. Оцінка Суду. 31. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 32. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 33. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). 34. Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. 35. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. 36. Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). 37. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). 38. Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)). 39. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). 40. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). 41. Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». 42. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). 43. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. 44. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). 45. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України». 46. Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (ст. 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (ч.ч. 1 та 2 ст. 228 ЦК України). 47. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.07.2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України)». 48. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). 49. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 50. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). 51. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.04.2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). 52. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч.ч. 1 та 2 ст. 234 ЦК України). 53. Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.01.2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)). 54. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.05.2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). 55. Касаційний суд неодноразово зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). 56. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. п.п. 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)). 57. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). 58. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). 59. Звертаючись до суду з цим позовом позивач вказував, що дії відповідачів свідчать про уникнення [PERSON] виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування фіктивності правочину, вчиненого між відповідачами, позивач вказав на те, що відповідно до розписки [PERSON] в присутності [PERSON] зобов`язалася продати земельну ділянку, яка є предметом спору, [PERSON] , а також про те, що дії сторін не були направлені на реальне настання правових наслідків, оскільки після укладення оспорюваного договору дарування на користь обдаровуваного, обдаровуваний фактично не вступив в управління спірним майном. 60. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2019 року у справі № 520/16536/19 (провадження 2/520/5121/19), позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено в повному обсязі. Рішення набрало законної сили 15.11.2019 року. 61. Водночас, 22.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно з яким, [PERSON] подарувала [PERSON] , який був присутнім при складанні розписки, земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 5121084200:02:001:2270, площею 0,0514 гектарів. 62. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.11.2019 року, номер запису про право власності: 34273579, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836913551210, тобто власником з 22.11.2019 року є відповідач [PERSON] . 63. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] , достеменно знаючи про існування боргового зобов`язання перед позивачем, уклали між собою Договір дарування земельної ділянки, яка була предметом в розписці. 64. Отже, [PERSON] , яка відчужила майно на підставі безоплатного договору на користь свого сина після постановлення судом Рішення, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника в подальшому. 65. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України); мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. 66. У постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. 67. На переконання суду, сукупність встановлених у справі обставин доводить той факт, що відповідач діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного [PERSON] майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника. 68. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 543/730/14-ц зазначено про те, що не має юридичного значення те, чи перебувала ухвала суду про забезпечення позову на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, оскільки за змістом ст. 153 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення відповідної ухвали, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи. 69. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. 70. За встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу, діяв очевидно недобросовісно з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу за договором позики. Такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямовані на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника. 71. Позивач кваліфікував оспорюваний договір одночасно як фіктивний, так і такий, що суперечить принципу добросовісності, однак одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України) не допускається; кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. 72. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (у редакції, що діє на момент ухвалення судом рішення у цій справі), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених п.\~1 ч. 7 ст. 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому п.\~1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до п.\~1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. 73. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Образцова Т.А., про визнання недійсним договору дарування. 74. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою суд дійшов наступних висновків. 75. Відповідно до ч.1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). 76. Усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою є похідним правом від права власності та/або права користування, а тому подати позов про усунення перешкод у користуванні має право особа, яка на законних підставах є власником майна або користується ним (договір оренди, найму, піднайму тощо). 77. У ст.\~391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 78. Разом з цим у п. 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна». 79. Таким чином, в зв`язку з тим, що суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування правових підстав у [PERSON] на звернення до суду з питання усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою немає. 80. Не підлягає судовому захисту також і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 року у справі № 761/45721/16-ц, у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року зі справи № 1-23-32/135-08-4825. 81. Водночас Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 року у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17). 82. Таким чином, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, п. 7.17), від 08.10.2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, п. 8.9). 83. Отже, [PERSON] скористався своїм правом на судовий захист, однак враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 84. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 85. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 86. Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року справа № 826/1216/16, від 12.09.2019 року справа № 9901/350/18. 87. Враховуючи, що представник [PERSON] надав копію Договору № 14/05-21 про надання правової допомоги від 14.05.2021 року (т. 1 а.с. 28-30) та копію Додатку № 1 до Договору № 14-05/21 від 14.05.2021 року про розрахунок, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] та [PERSON] на його користь витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги у розмірі 17000,00 гривень. 88. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 89. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] \~та [PERSON] \~в рівних\~частинах, судовий збір, витрати по сплаті якого понесені [PERSON] і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанцій № 0.0.2179583550.1 від 30.06.2021 року та № 0.0.2182534075.1 від 13.02.2024 року (а.с. 1, 1а) позивачем було сплачено 951,60 гривня судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів.

Outcome: approved