Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем батьківських обов`язків, відсутністю бажання відповідача виховувати дитину, невиконанням ним обов`язку утримувати дитину. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 жовтня 2024 року справу передано на розгляд судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 752/21587/24 за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, витребувано у Ліцею № 15 міста Києва відомості про участь [PERSON] - батька [PERSON] , [INFO] , у питаннях навчання дитини (відвідування батьком школи, батьківських зборів тощо). 06 січня 2025 року від Ліцею № 15 міста Києва надійшов лист, в якому зазначено, що за інформацією класного керівника класу, в якому навчається [PERSON] , її батько [PERSON] з питань навчання його дитини до неї або до інших вчителів не звертався. 04 лютого 2025 року підготовче засідання відкладено на 20 березня 2025 року. 11 лютого 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову, зазначає, що позивач постійно чинила перешкоди у спілкуванні відповідача з донькою, а сам позивач не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків. 20 березня 2025 року підготовче засідання відкладено на 21 квітня 2025 року. 25 березня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання/заява про долучення відповіді на відзив, в якому остання заперечувала проти тверджень відповідача, зазначених у відзиві, зазначила, що відповідач, коли дитині було 8 місяців, самоусунувся від забезпечення дитини, від участі у її догляді, вихованні, турботі про її здоров`я, умови проживання, тобто понад 15 років ніяким чином не бере участі у житті доньки. За 15 років донька бачила батька близько 5 разів. Вказала також, що при першому засіданні відповідач не впізнав доньку та не привітався з нею, як і донька не впізнала свого батька. Дитина вважає своїм батьком вітчима. Окрім того, позивач заперечує, що чинила перешкоди відповідачу у спілкуванні з донькою, відповідачем не надано жодних доказів у підтвердження вказаних обставин. 31 березня 2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач заперечував проти його прийняття. 21 квітня 2025 року підготовче засідання відкладено на 29 травня 2025 року. 29 травня 2025 року від Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 29 травня 2025 року підготовче засідання відкладено на 31 липня 2025 року. 31 липня 2025 року підготовче засідання відкладено на 16 вересня 2025 року. 15 вересня 2025 року від Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо вирішення спору, відповідно до якого орган опіки та піклування Дарницького району міста Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 16 вересня 2025 року у підготовчому засіданні представник відповідача просив долучити до матеріалів справи лист з довідкою Дарницького ВДВС у м. Києві. Судом долучено до матеріалів справи наданий представником відповідача лист з довідкою Дарницького ВДВС у м. Києві. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29 жовтня 2025 року. 23 вересня 2025 року від Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов висновок щодо вирішення спору. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року відкладено розгляд справи на 13 листопада 2025 року. У судовому засіданні позивач надала усні пояснення щодо предмету спору, просила задовольнити позовні вимоги, представник відповідача та відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Також у судовому засіданні надала пояснення представник третьої особи та була заслухана думка дитина щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 березня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з листом Ліцею № 15 міста Києва Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 грудня 2024 року № 348, [PERSON] з питань навчання його дитини [PERSON] до класного керівника або до інших вчителів не звертався. Згідно з висновком від 11 вересня 2025 року № 100/09-2672 Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Як стверджує позивач, дитина разом з матір`ю [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вказаний факт не заперечує. У судовому засіданні [PERSON] висловила свою позицію щодо спору та зазначила, що з батьком вона не спілкується, батько не вчиняв дій для того, що спілкуватись з нею, вона його не пам`ятає, своїм батьком вважає вітчима. З батьком вона не бажає спілкуватись та просила позбавити його батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як слідує з висновку органу опіки і піклування, [PERSON] разом з матір`ю проживає за адресою: [ADDRESS] , де для неї створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку. У квартирі разом з матір`ю проживає вітчим - [PERSON] , 1977 р.н. Відповідно до письмових пояснень неповнолітньої [PERSON] : вітчима вважає справжнім батьком, через те, що він виховував її, підтримує її фінансово, морально. Вони разом відпочивають, готують. Щодо позбавлення батьківських прав біологічного батька [PERSON] відноситься позитивно, не пам`ятає його, не спілкується, зазначила що участі він у її житті не приймає. Згідно з Висновком при спілкуванні [PERSON] з психологом зроблено, зокрема висновки, що дитячо-батьківські відносини характеризуються теплими та довірливими стосунками з мамою. Матір адекватно сприймає доньку, заохочує її потреби та надає необхідну підтримку. У діаді матір-донька наявна співпраця, спільне прийняття рішень. В родині дівчинка вбачає опору. Неповнолітня [PERSON] має прихильність до матері, [PERSON] . Стосунки зі своїм батьком, [PERSON] заперечує. З батьком була проведена бесіда та звернено увагу на те, що донька не відзначає його як важливу та емоційно близьку людину для себе, у зв`язку з тим, що тривалий час між нею і батьком були відсутні відносини. Окрім того, у Висновку зазначено, що орган опіки та піклування, вважає, що поведінка батька - [PERSON] по відношенню до своєї дитини - [PERSON] , 2008 р.н., свідчать про невиконання ним обов`язків, передбачених частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України щодо піклування про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Названі дії, відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України, є підставою для позбавлення батька батьківських прав відносно його дитини - [PERSON] , 2008 р.н. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, пунктами 6, 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилається на те, що позивач перешкоджала у спілкуванні з дитиною, водночас відповідачем не надано доказів того, що ним вчинялися дії щодо спілкування з дитиною за допомогою телефонного чи іншого зв`язку, а також що він звертався до органів поліції чи органів опіки і піклування із заявами про перешкоди у спілкуванні з дитиною. Належних доказів, що позивач перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною, а також доказів у підтвердження того, що ним вчинялись дії щодо спілкування з донькою, участі у вихованні доньки, відповідач не надав, натомість у судовому засіданні підтвердив, що за життя дитини він з нею спілкувався декілька раз. Суд також враховує і факт неналежного виконання відповідачем обов`язків щодо утримання дитини, зокрема, надані відповідачем квитанції про перерахування коштів, які свідчать про несистематичний і неналежне фінансове забезпечення дитини. Оцінивши надані сторонами докази, висновок органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до дитини, не вчиняв дій, спрямованих на надане йому рішенням суду право участі у вихованні дитини, а тому вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав є доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача спрямовано насамперед на захист інтересів дитини. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved