Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів на повнолітнього сина, та просила суд, стягнути з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина [PERSON] аліменти у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісяця до закінчення навчання у Національному авіаційному університеті, а саме до 30.06.2025 року. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.07.2017 року рішенням Печерського районного суду м. Києва розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , який у 2022 році вступив до Національного авіаційного університету, де і на даний час продовжує навчатися. Позивач вказує, що син повністю перебуває на її утриманні, проживає разом з нею. На підставі викладеного, просив задовольнити вимоги позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2023 року позовну заяву [PERSON] , залишено без руху. 16.08.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2023 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.09.2023 року відкрито провадження у цивільній справі №757/13108/23-ц за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 22.05.2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого останній просить відмовити у задоволенні вимог позову. Вказує, що вимога про стягнення грошових коштів в розмірі 1/4 з усіх його доходів є непомірною і поставить його в скрутне матеріальне становище. Відповідач не заперечує добровільно надавати фінансову допомогу на утримання дитини на час його навчання у розмірі 2 000,00 грн., за умови, що дитина не має ні яких доходів і потребує підтримки. 04.06.2024 року на адресу суду від представника відповідача надійшла відповідь на відзив. 12.09.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів. 02.05.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, проте на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та представника позивача, вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, подав до суду заяву у якій просив провести судове засідання у його відсутність, позов визнав в обсязі 3000,00 грн. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, матеріалами справи встановлено, що 08.04.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 146 було зареєстровано шлюб, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 03.07.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва, відповідний актовий запис № 854, сторони мають повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] , у 2022 році вступив до Національного авіаційного університету (денна форма навчання), на підтвердження чого до позовної заяви додано довідку Національного авіаційного університету від 01.09.2022 року. Також на підтвердження факту навчання спільного сина надано довідку Національного авіаційного університету від 14.03.2023 №172 про те, що [PERSON] є студентом другого курсу денної форми навчання факультету комп`ютерних наук та технологій Національного авіаційного університету четвертого рівня акредитації. Термін навчання за освітнім ступенем з 01.09.2021 року по 30.06.2025 року. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітня дочка, син продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Таким чином, судом встановлено, що повнолітній син продовжує навчання, у трудових відносинах не перебуває, додаткових джерел для існування немає, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги з боку батьків. Згідно із ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що син повністю перебуває на її утриманні, проживає разом з нею. Син навчається на денній формі навчання, що позбавляє його можливості поєднувати навчання із оплачуваною працею, у зв`язку з чим перебуває на повному утриманні своєї матері. У той час як відповідач є працездатним чоловіком та має змогу надавати допомогу сину, який навчається. Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 200 СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок обох батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. За приписами ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позов про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, який продовжує навчання є обґрунтованим. Вирішуючи питання про їх вид та розмір, суд, оцінивши встановлені судом обставини, та надані докази, вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 3 000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до закінчення навчання, а саме до 30.06.2025 року. На думку суду, присуджений розмір аліментів є достатнім та обґрунтованим для утримання відповідачем свого сина та помірним для сплати. Визначаючи вказаний розмір аліментів, враховує стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у відповідача інших осіб, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки та інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатним чоловіком. Даних які б свідчили про втрату ним працездатності судом в ході розгляду справи не здобуто. Таким чином, суд вважає обґрунтованою до стягнення суму аліментів з урахуванням забезпечення гармонійного розвитку дитини, яка забезпечить нормальне функціонування організму дитини із урахуванням потреб пов`язаних із навчанням у вищому навчальному закладі. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 04.04.2023 року (дата пред`явлення позову до суду), що буде належним захистом прав повнолітнього сина. Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. За приписами частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України та ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: partial