Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

До Коростенського міськрайонного суду Житомирської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в інтересах заявника [PERSON] звернувся адвокат Дубенчук Михайло Вікторович. На обґрунтування поданої заяви зазначає, що в 2022 році батько заявника - [PERSON] виїхав до російської федерації, з метою проведення невідкладної операції за станом здоров`я. Після проведення операційного втручання, яке виявилось невдалим, [PERSON] [INFO] помер в місті Сургут Ханти-Мансійського автономного округу - Юрги російської федерації, якого там же і похоронили. Похованням [PERSON] займались сторонні особи. [PERSON] на похованні присутньою не була з об`єктивних причин - в зв`язку із збройною агресією рф. Тіло її батька доставити на територію України, за тих же обставин, виявилось неможливим. Факт того, що батько заявниці помер, стверджується свідоцтвом про смерть, фотокарткою кладовища, фіскальними чеками про купівлю товарів ритуальних послуг. Копії даних документів нею отримано з рф за допомогою електронної пошти, засобами інтернет зв`язку. Після смерті батька заявниці відкрилась спадщина на належну йому квартиру [ADDRESS] . В силу ст. 1268 ЦК України, вона спадщину прийняла спільною реєстрацією із спадкодавцем. Звернувшись до нотаріуса, з приводу оформлення спадкових прав, останнім було повідомлено про неможливість навіть завести спадкову справу, так як нею надано свідоцтво про смерть, яке видано російською федерацією. Причина відмови (загально відомий факт) - свідоцтво про смерть надане нею нотаріусу не відповідає вимогам чинного законодавства, які наведені в правовому аргументуванні даної заяви. Тому, з метою захисту порушених спадкових прав заявника, їй необхідно встановити в судовому порядку факт смерті її батька, для можливості отримання свідоцтва про смерть в органах ДРЦАСу в Україні. Зважаючи на викладене, на підставі пункту 8 частини першої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, рішенням суду просить встановити факт смерті [INFO] громадянина [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Коростеня, Житомирської області на території російської федерації в місті Сургут Ханти-Мансійського автономного округу - Юрги, що має для заявника юридичний факт. Відповідно до ухвали Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14.10.2025 року відкрито провадження у справі, яке постановлено здійснювати у порядку окремого провадження з призначенням судового засідання о 10:30 годині 26.11.2025 року. Про дату, час та місце розгляду справи учасники провадження повідомлені належним чином. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі та відмовити у задоволенні заявлених вимог, оскільки з поданих заявником матеріалів справи вбачається, що батько заявниці [PERSON] помер [INFO] в російській федерації м.Сургут, це підтверджень свідоцтвом про смерть [NUMBER] , яке видане 98600093 управлінням запису актів громадянського стану Адміністрації м.Сургута Ханти-Мансійського автономного округу - Югри, тобто факт смерті не тільки встановлено, а й зареєстровано у відповідних органах. Дослідивши подані матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі письмових документів, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих Конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10). Ця норма кореспондує зі статтею 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, тому суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. У частинах третій - четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545. Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину. Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м.Коростень Житомирської області, про що у книзі записів актів громадянського запису про народження 06.01.1967 року міським ЗАГС м.Коростень зроблено запис № 11, що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.0.1967 року (а.с.7). Паспортом громадянина Україна для виїзду за кордон серії [NUMBER] підтверджується громадянство України [PERSON] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції Житомирської області 30.11.2011 року (повторно), батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20) [INFO] у місті Сургут Ханти-Мансійського автономного округу- Югра Російської федерації помер [PERSON] , [INFO] , про що 09.03.2022 року 98600093 Управлінням записів актів цивільного стану адміністрації с.Сургут Ханти-Мансійського автономного округу -Югри зроблено запис про смерть № 170229860009300554002 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09.03.2022 року (а.с.9). Окрім того, факт смерті [PERSON] підтверджується довідкою про смерть № С-02195 від 09.03.2022 року, копія якої долучена до матеріалів заяви (а.с. 10), медичним свідоцтвом про смерть серії 71 № 212270667 від 07.03.2022 (а.с.11) та фотокопіями місця поховання [PERSON] (а.с.12), товарними та фіскальними чеками про витрати на поховання (а.с.13-19). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2019 року (а.с.21) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2019 року [PERSON] на праві приватної власності належить частина квартири [ADDRESS] . Суд зауважує, що спірна правова проблема обтяжена фактом смерті особи на території іноземної держави-агресора рф. Відповідно до статті 22 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон про міжнародне приватне право) до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною першою статті 13 Закону про міжнародне приватне право документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 8 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила реєстрації актів цивільного стану), відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Про деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Однак зазначені норми незастосовні у правовідносинах за участю російської федерації. У зв`язку з військовою агресією рф проти України та повномасштабним вторгненням 24 лютого 2022 року російських військ на територію України задля знищення Української держави, захоплення силою української території та встановлення окупаційного контролю Президент України підписав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». У відповідь на акт збройної агресії рф проти України Президент України підтримав пропозицію Міністерства закордонних справ України про розрив дипломатичних відносин України з рф, про що 24 лютого 2022 року оголошено на офіційному веб-сайті Міністерства закордонних справ України. На доручення Глави Української держави Міністерство закордонних справ України розпочало процедуру розриву дипломатичних відносин відповідно до норм міжнародного права. 01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX). 22 грудня 2022 року Закон № 2783-IX опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року він набрав чинності. Закон № 2783-IX передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з рф та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2). Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з рф та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року. З дати зупинення дії Мінської конвенції, зокрема, до документів, виданих на території рф і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з рф і Білоруссю. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 09.03.2022 року 98600093 Управлінням записів актів цивільного стану адміністрації с.Сургут Ханти-Мансійського автономного округу -Югри російської федерації, може підтверджувати смерть цієї особи лише у випадку засвідчення його оригіналу (дублікату) апостилем. Разом з тим, із заяви [PERSON] вбачається, що вона не має ні оригіналу, ні дублікату свідоцтва про смерть свого батька. З огляду на збройний конфлікт між рф та Україною заявниці позбавлена фізичної можливості як на звернення за дублікатом втраченого свідоцтва про смерть батька на території держави-агресора, так і на апостилювання цього документа відповідними органами рф, яким надаються повноваження на проставлення апостиля. Заявниця як спадкоємець внаслідок збройної агресії рф проти України та з урахуванням розриву дипломатичних відносин України з рф позбавлена можливості отримати спадщину, оскільки відсутня реєстрація смерті спадкодавця в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. При відсутності підстав для державної реєстрації смерті особи, визначених у Правилах державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті (п.п.г п.1 гл.5 розділу III Правил). У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (стаття 319 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Важливою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді про правовладдя, ухваленій на її 86-му пленарному засіданні, що відбулося 25-26 березня 2011 року, зазначила, що правова визначеність у державі, яка керується верховенством права, зокрема, передбачає, що текст закону має бути легкодоступним; закони мають бути застосовані у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; юридичні норми мають бути чіткі і точні; держава повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»). У справі [PERSON] як спадкоємець позбавлена юридичної можливості отримати в Україні належне їй спадкове майно за законом у позасудовий спосіб внаслідок обставин, що не залежать від неї , а саме черзе смерть спадкодавця у російській федерації, де видано свідоцтво про смерть російського зразка, що не визнається дійсним в Україні з наведених вище підстав. Особисті немайнові та майнові права заявниці перебувають у стані правової невизначеності, фактично вона не має можливості отримати спадкове майно, оскільки органи нотаріату відмовляють у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність належного доказу смерті спадкодавця. За таких обставин, суд вважає, що заявниці потребує гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами державного захисту. Подібна за змістом до спірної ситуація стосується встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Статтею 317 ЦПК України врегульовано особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Державну реєстрацію смерті на підставі рішення суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України проводить відділ державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду в день надходження такого рішення в паперовій формі або будь-який відділ державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, шостим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил (абзац сто двадцять шостий пункту 8 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану). Застосування наведених положень знайшло своє відображення у практиці Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 жовтня 2023 року № 747/20/23, від 23 листопада 2022 року № 759/7001/22, від 31 січня 2024 року № 643/1873/23. Відповідно до частин дев`ятої-десятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене суд вважає за можливе застосування аналогії закону, оскільки встановлення факту смерті [PERSON] має істотне значення для [PERSON] щодо набуття нею спадкових прав та не можуть бути реалізовані у позасудовий спосіб, отже, потребують належного судового захисту. За таких обставин, на підставі повно і всебічноз`ясованих обставин, на які посилалася сторона заявника, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, факти, викладені в заяві, які ніким з учасників справи не заперечуються, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] в російській федерації Ханти-Мансійського автономного округу -Югри ,м.Сургут підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 294 ЦПК України судові витрати по справам окремого провадження не відшкодовуються, тому суд відносить судовівитрати на рахунок заявниці по справі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved