Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

30.04.2025 за підсудністю з Приморського районного суду міста Одеса надійшла справа за позовною заявою Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу), відповідно до якої вбачається, що представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом та просить суд постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 19 244,11 гривень та суму судових витрат у розмірі 3028.00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, 27.07.2023 року в місті Одеса відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів: -автомобіля марки AUDI 100 н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (надалі - Відповідач); -автомобіля марки VOLKSWAGEN н.з. [NUMBER] (надалі - автомобіль Потерпілої особи) під керуванням [PERSON] (надалі - Потерпіла особа). Відносно водія [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Постановою Приморського районного суду міста Одеси від 25.08.2023 року по справі №522/15556/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП. Внаслідок зазначеної ДТП автомобіль Потерпілої особи отримав пошкодження. Оскільки цивільно-правова відповідальність Відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, потерпіла особа звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та з заявою про виплату страхового відшкодування. МТСБУ здійснило регламентну виплату на рахунок Потерпілої особи в розмірі 17 797,11 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 978914 від 11.12.2023 року. Таким чином, фактичні витрати МТСБУ на виплату потерпілому страхового відшкодування та витрати на встановлення розміру збитку по справі складають в сумі 19 244,11 грн. Враховуючи, що винуватцем ДТП визнано водія [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована, а також відсутня інформація про наявність у Відповідача статусу особи, яка згідно з п.13.1 ст.13 Закону №1961 звільнена від обов`язкового страхування, то відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу шкоду в порядку регресу у розмірі 19244,11 грн. Позивач в особі представника намагалися вирішити даний спір з Відповідачем в досудовому порядку, шляхом звернення з листами по даному випадку та щодо сплати боргу (09.08.2023, 11.12.2023, 05.12.2024). Однак звернення позивача залишились без задоволення, в добровільному порядку витрати не компенсовані МТСБУ Зазначене стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 30.04.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 11:00 годину 02.06.2025 року (а.с.46), про що було сповіщено сторін по справі (а.с.47). В підготовче судове засідання 02.06.2025 року: - представник позивача, будучи належним чином повідомленим (а.с.47 зворотна сторінка), до суду - не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного рішення по справі не заперечував (а.с.55-56); - відповідач, повідомлявся згідно вимог чинного законодавства за обома наявними у справі адресами: [ADDRESS] (адреса реєстрації) та [ADDRESS] (адреса фактичного місця проживання). Поштовий лист за адресою фактично проживання повернувся до суду без вручення з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.44-51). Поштовий лист за адресою постійного місця реєстрації отриманий відповідачем особисто (а.с.54). Відповідач не надсилав до суду жодних заяв, клопотань, відзиву на спростування доводів позивача. Ухвалою суду від 02.06.2025 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 14:00 годину 01.07.2025 року (а.с.58), про що було повідомлено сторін по справі (а.с.59). 19.06.2025 до суду через «Електронний суд» надійшла заява про вступ у справу як представника відповідача адвоката Арабаджи Ірини Михайлівни з проханням надати доступ до електронної справи (а.с.62-68). В судове зсідання 02.06.2025 року. - представник позивача, будучи належним чином повідомленим (а.с.60) - не з`явився, раніше 29.05.2025 року надсилав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.55); - відповідач не прибув, повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.61); - представник відповідача до суду не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву про відкладення судового розгляду (а.с.72-75). Протокольно ухвалою суду від 01.07.2025 клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Арабаджи Ірини Михайлівни задоволено та відкладено судове засідання на 11:00 години 11.09.2025 року, також надана можливість відповідачу та його представнику підготувати відзив протягом 15 днів та надіслати його позивачу та суду (а.с.78). Повідомлено сторін по справі (а.с.79-80). В судове засіданні 11.09.2025 року - представник позивача, будучи належним чином повідомленим (а.с.80) - не з`явився, раніше 29.05.2025 року надсилав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.55); - відповідач не прибув, повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.81); - представник відповідача до суду не з`явилася, надіслала вдруге на адресу суду заяву про відкладення судового розгляду (а.с.82-87). Протокольно ухвалою суду від 11.09.2025 клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Арабаджи Ірини Михайлівни задоволено та відкладено судове засідання на 09:00 години 16.10.2025 року (а.с.90), про що повідомлено сторін по справі (а.с.91). В судове засідання 16.10.2025 року: - представник позивача, будучи належним чином повідомленим (а.с.92) - не з`явився, раніше 29.05.2025 року надсилав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.55); - відповідач не прибув, в котре повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.93); - представник відповідача до суду не з`явилася, причини неявки не повідомила, будь-яких зав, клопотань не надсилала. Протокольно ухвалою суду від 16.10.2025 відкладено судове засідання на 14:00 годину 25.11.2025 року (а.с.96), про що повідомлено належним чином сторони по справі (а.с.97). В судове засіданні 25.11.2025 року - представник позивача, будучи належним чином повідомленим (а.с.98) - не з`явився, раніше 29.05.2025 року надсилав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.55); - відповідач не прибув, вкотре повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.99); - представник відповідача до суду не з`явилася, також сповіщена належним чином шляхом надіслання протокольної ухвали суду на електронну пошту: arabadzhi.irina@gmail.com, яка нею особисто зазначена в клопотанні про вступ у справу. Причини неявки не повідомила, будь-яких зав, клопотань не надсилала. Починаючи з часу вступу представника з 19.06.2025 року (а.с.62) відзиву на позовну заяву подано не було, як доказів на спростування доводів позивача. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач та його представник по справі повідомлені належним чином про час та місце розгляду даної справи. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України (а.с.55). Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 27.07.2023 року в місті Одеса відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів: -автомобіля марки AUDI 100 н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (надалі - Відповідач); -автомобіля марки VOLKSWAGEN н.з. [NUMBER] (надалі - автомобіль Потерпілої особи) під керуванням [PERSON] (надалі - Потерпіла особа), що вбачається з відповіді НПУ (а.с.5-6). Відносно [PERSON] , 28.12.1997 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №506473 за ст.124 КУпАП (а.с.8, 7). Згідно постанови Приморського районного суду міста Одеси від 25.08.2023 року по справі №522/15556/23 вбачається, що 27.07.2023 року о 16 год. 00 хв. по вул. Розумовська, 16, в м. Одеса відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом AUDI 100 н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом VOLKSWAGEN д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. А відтак, вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення Правил дорожнього руху України відповідачем [PERSON] , якого визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП України та накладено стягнення у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян у розмірі 850.00 гривень (а.с.9). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником автомобіля марки VOLKSWAGEN н.з. [NUMBER] є [PERSON] (а.с.11). 29.07.2023 року потерпіла особа [PERSON] (а.с.12) звернулася до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 27.07.2023 року по вулиці Разумовського, 60, м. Одеса за участю транспортного засобу AUDI 100 н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] (а.с.10). Внаслідок зазначеної ДТП автомобіль потерпілої особи [PERSON] отримав пошкодження. Оскільки цивільно-правова відповідальність Відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, потерпіла особа звернулась саме до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.14). Згідно звіту № 18-08/ ТОВ «Авто Одекс» про оцінку автомобіля VOLKSWAGEN ID 6, н.з. [NUMBER] вбачається, що надійшла заява від МТСБУ про проведення авто-товарознавчого дослідження з оцінки вартості відновлювального ремонту VOLKSWAGEN н.з. [NUMBER] , та на підставі якого було встановлено, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП автомобіля VOLKSWAGEN н.з. [NUMBER] , яка на дату оцінки становить 19 847,99 гривень (а.с17-22). За виконання експертного дослідження по встановленню розміру відшкодування потерпілій особі, на підставі рахунка №207 від 04.12.2023 року (а.с.24_) та Акту виконаних робіт згідно доручення МТСБУ (а.с.24 зворотна сторін), МТСБУ сплатило ТОВ «Авто Одекс» за роботу аваркома (експерта) 1447,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №978750 від 06.12.2023 року (а.с.25). Згідно заяви потерпілого про напрям виплати, на підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих №4.1/21424 від 10.12.2023 року з Довідкою №1 07.12.2023 року, МТСБУ здійснило регламентну виплату на рахунок Потерпілої особі в розмірі 17797,11 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією № 978914 11.12.2023 року (а.с.26-27). Таким чином, фактичні витрати МТСБУ на виплату потерпілому страхового відшкодування та витрати на встановлення розміру збитку по справі складають в сумі 19 244,11 гривень. Враховуючи, що винуватцем ДТП визнано водія [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована, а також відсутня інформація про наявність у Відповідача статусу особи, яка згідно з п.13.1 ст.13 Закону №1961 звільнена від обов`язкового страхування, то Відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу МТСБУ шкоду в порядку регресу у розмірі 19244,11 гривень. В порядку досудового врегулювання спору МТСБУ неодноразово: 09.08.2023, 11.12.2023, 05.12.2024 надсилало на адресу відповідача [PERSON] листи по даному випадку та щодо необхідності сплати боргу (а.с.30-33). Однак звернення позивача залишились без задоволення, в добровільному порядку витрати відповідачем не компенсовані МТСБУ. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.). Так, положеннями частини 1статті 22ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У статті 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі. Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. Положення статті 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1166 зазначеного Кодексу, у зв`язку із чим перевага в застосуванні повинна надаватися спеціальній нормі. Частиною першою статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену ймовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до статей1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Правовідносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспорт них засобів» (надалі Закон), що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно п.1.7 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», забезпечений транспортний засіб -транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.. Так, відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто, сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Відповідно до рішення ЄСПЛ «Проніна проти України» № 63566/00, §23 від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В даному випадку стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб спростовували розрахунок страхового відшкодування, наданий суду стороною позивача, та підтверджували те, що такі затрати не були понесені потерпілим в результаті ДТП. Відтак вимоги Позивача про відшкодування в порядку регресу виплат, пов`язаних з регламентною виплатою є доведеними, та такими, що ґрунтуються на вищенаведених нормах чинного законодавства. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Зокрема, слід стягнути із [PERSON] на користь позивача грошову суму у розмірі 19244.1 гривень, як суму виплаченого страхового відшкодування. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028.00 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved