Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

16 липня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до ПНКМНО Лищук Л.А. про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/15261/25 між суддями від 17 липня 2025 року, матеріали позовної заяви передано в провадження судді Шаповалової К.В. 21 липня 2025 року до суду надійшла заява про виправлення технічних описок в позовній заяві та уточнена позовна заява. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що вона у період з 01 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року безперервно працювала помічником приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лищук Людмили Анатоліївни. 27 січня 2025 року її було звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. В день звільнення їй було видано заповнену трудову книжку та був проведений остаточний розрахунок в сумі 2002 грн. 30 коп. 09 травня 2025 року між адвокатом Рубаном І.В. та нею було укладено договір про надання правової допомоги № UA-14/25, відповідно до якого адвокат взяв на себе зобов`язання з представництва інтересів та захисту прав позивача з будь-яких питань, що зачіпають інтереси позивача. 12 травня 2025 року адвокатом Рубаном І.В. в інтересах позивача була підготовлена та подана до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці заява № 64/25 про здійснення інспекційного відвідування відповідача та перевірки останньої на предмет додержання вимог законодавства про працю стосовно правовідносин з позивачем. У відповідь на вказану заяву від Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці був отриманий лист № Ц/2/1584-3В-25 від 23.06.2025 року, яким повідомлялося що Центральним міжрегіональним управлінням було проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лищук Л.А. на предмет додержання вимог законодавства про працю. За результатом проведеної перевірки були виявлені порушення приватним нотаріусом КМНО Лищук Л.А. вимог частини першої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» та останній було внесено припис щодо усунення виявлених порушень. Разом з тим з вказаного листа було встановлено, що за період з квітня 2020 року по грудень 2020 року відповідачем не була нарахована та не була виплачена заробітна плата позивачу. Адвокатом Рубаном І.В. самостійно був проведений розрахунок заборгованості по заробітній платі позивача за період з 01 квітня 2020 року по 31 грудня 2020 року та був проведений розрахунок грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки. Виходячи з проведених розрахунків заборгованість відповідача з виплати позивачу заробітної плати за вказаний період склала 43 615, 00 грн, а сума грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року склала 32 479, 16 грн. Наразі позивач просить суд стягнути із відповідача на її користь зазначену вище заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 січня 2025 року по 15 липня 2025 року у сумі 63 669, 06 грн. Ухвалою суду від 24 липня 2025 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 25 липня 2025 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. 30 липня 2025 року до суду від Управління соціальної та ветеранської політики Дарницької РДА надійшла інформація про фактичне зареєстроване місце проживання позивача. Ухвалою суду від 07 серпня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання 17 вересня 2025 року о 11:45 год. Окрім того, вказаною ухвалою суду було витребувано у Державного підприємства «Національні інформаційні системи» наступну інформацію: - яка кількість реєстраційний дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань проводилася приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лищук Людмилою Анатоліївною, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , як державним реєстратором, в період з 01 січня 2020 року по 31 березня 2021 року? - надати інформацію про загальну кількість реєстраційних дій, які проводилися приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лищук Людмилою Анатоліївною, як державним реєстратором, в кожному окремому місяці вказаного періоду. 18 серпня 2025 року до суду від Державного підприємства «Національні інформаційні системи» надійшла витребувана інформація. 25 серпня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 02 вересня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. 16 вересня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. 17 вересня 2025 надійшла заява про зменшення позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду. У судовому засіданні 17 вересня 2025 року було оголошено перерву до 15 жовтня 2025 року до 11:30 год за клопотанням представника відповідача. 15 жовтня 2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. Окрім того, 15 жовтня 2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів та заява про недопущення представника позивача до участі у справі. У судове засідання призначене на 15 жовтня 2025 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Судом було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про недопущення представника позивача до участі у справі. Крім того, представник відповідача не підтримав свого клопотання про витребування доказів, враховуючи, що представником позивача не заперечувалась та обставина, що він (представник позивача) та позивачка перебувають у зареєстрованому шлюбі. Представником позивача було підтримано подане клопотання про витребування доказів, а саме - витребування від ПН КМНО Лищук Л.А. інформацію про суми виплаченої [PERSON] заробітної плати у періоди з 01 листопада 2019 року по 01лютого 2022 року та з 01 вересня 2022 року по 01 лютого 2023 року з розбивкою по місяцях та із зазначенням дати і суми кожної виплати за вказаний період, а також про спосіб (готівкою через касу чи перерахуванням на картковий рахунок) виплати заробітної плати [PERSON] . Представник відповідача заперечував щодо задоволення зазначеного клопотання, зазначив, що воно є необґрунтованим. Ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року частково задоволено клопотання представника позивача та витребувано у відповідача інформацію про суми виплаченої [PERSON] заробітної плати у період з 01 квітня 2020 року по 31 грудня 2020 року з розбивкою по місяцях та із зазначенням дати і суми кожної виплати за вказаний період, а також про спосіб (готівкою через касу чи перерахуванням на картковий рахунок) виплати заробітної плати [PERSON] . 27 жовтня 2025 року на виконання вимог ухвали суду від 15 жовтня 2025 року представником відповідача подано письмові пояснення, що витребувані судом документи знаходяться в матеріалах справи та подавались разом з відзивом на позовну заяву. У судовому засіданні 13 листопада 2025 року представник позивача підтримав свої позовні вимоги, вказав, що [PERSON] працювала помічником приватного нотаріуса у період з 01 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року, що підтверджується записами в трудовій книжці № 11 від 01.11.2019 року та № 12 від 27.01.2025 року. 27 січня 2025 року позивача було звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. В день звільнення позивачу було видано заповнену трудову книжку та був проведений остаточний розрахунок в сумі 2002 грн. 30 коп. Письмове повідомлення або довідку про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), відповідач не надала. 12 травня 2025 року адвокатом Рубаном І.В. в інтересах позивача була підготовлена та подана до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці заява № 64/25 про здійснити інспекційного відвідування відповідача та перевірка останньої на предмет додержання вимог законодавства про працю стосовно правовідносин з позивачем. У відповідь на вказану заяву від Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці був отриманий лист № Ц/2/1584-3В-25 від 23.06.2025 року, яким повідомлялося що Центральним міжрегіональним управлінням було проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лищук Л.А. на предмет додержання вимог законодавства про працю. За результатом проведеної перевірки були виявлені порушення приватним нотаріусом КМНО Лищук Л.А. вимог частини першої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» та останній було внесено припис щодо усунення виявлених порушень. Разом з тим з вказаного листа було встановлено, що за період з квітня 2020 року по грудень 2020 року відповідачем не була нарахована та не була виплачена заробітна плата позивачу. Також відповідачем у відповідь на адвокатський запит було надіслано позивачу наказ № 1/01-03 від 27.01.2025 року про звільнення позивача, повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні № 1 від 27.01.2025 року та платіжна інструкція № 627 від 27.01.2025 року про проведення розрахунків з позивачем при звільненні. Разом з цим в листі відповідач зазначила, що компенсація за невикористану відпустку при звільненні 27.01.2025 року позивачу не нараховувалася, оскільки «працівниця реалізувала своє право на відпочинок фактично, хоча їй без належного документального оформлення». Адвокатом Рубаном І.В. самостійно був проведений розрахунок заборгованості по заробітній платі позивача за період з 01.04.2020 року по 31.12.2020 року та був проведений розрахунок грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки. Виходячи з проведених розрахунків заборгованість відповідача з виплати позивачу заробітної плати за період з 01.04.2020 по 31.12.2020 року склала 43 615 грн., а сума грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року склала 32 479 грн. 16 коп. З метою досудового врегулювання спору 08 липня 2025 року адвокатом Рубаном І.В. в інтересах позивача до відповідача була направлена досудова вимога про виплату заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку № 89/25. 09 липня 2025 року від відповідача надійшов лист № 149/01-16, в якому повідомлялося, що сума компенсації позивача за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року становить 28 905 грн. 20 коп., а після вирахування податків сума до виплати становить 22 257 грн. 00 коп. Отримавши від відповідача вказаний лист № 149/01-16 від 09.07.2025 року, в якому містився його розрахунок компенсації, позивач погодився із запропонованою методикою розрахунку, внаслідок чого сума компенсації за невикористану відпустку, що заявляється до стягнення, становить 28 905 грн. 20 коп. Станом на 15.07.2025 року, не зважаючи на намагання провести досудове врегулювання спору, борг відповідачем перед позивачем не сплачений в повному обсязі. Крім того, представник позивача вказав, що з довідки ОК-5 позивача вбачається, що в період з 01 квітня 2020 року по 31 грудня 2020 року відповідач не нараховував та не виплачував позивачу заробітну плату, посилаючись на карантинні обмеження. Будь-якої заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати позивач не подавала та продовжувала виконувати свої трудові обов`язки. Дані з довідок ОК-5 підтверджують відсутність нарахувань за цей період від відповідача. Працюючи у відповідача помічником нотаріуса позивач фактично виконувала функції державного реєстратора, а саме: приймала документи; перевіряла документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; перевіряла документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; проводила необхідні перевірки з використанням реєстрів; проводила реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та вела реєстраційні справи. Представник позивача зазначив, що факт проведення реєстраційних дій в ЄДР за вказаний період часу буде фактичним підтвердженням доводів позивача про виконання у вказаний період саме своїх трудових обов`язків, а не знаходження у відпустці. Також представник позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 62915,58 грн за період з 28 січня 2025 року по 15 липня 2025 року та продовжувати стягнення середнього заробітку до дня фактичного розрахунку. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог та вказав, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення із позовом до суду, оскільки 27 січня 2025 року в день звільнення позивачка отримала від відповідача копію наказу про звільнення та копію повідомлення, що підтверджується її особистим підписом на наказі, отже строк звернення із позовом до суду має вираховуватись від 28 січня 2025 року та закінчився 28 квітня 2025 року, в той час як із позовом позивач звернувся до суду 15 липня 2025 року, тобто із пропуском строку. Також представник відповідача вказав, що під час карантинних обмежень у період з квітня по грудень 2020 року позивачка фактично не працювала, тому відповідно і не нараховувалась їй заробітна плата та не виплачувалась, а нотаріальна діяльність відповідача здійснювалась з обмеженнями або не здійснювалась взагалі. Позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати на її усну заяву, через карантинні обмеження така заява письмово подана не була. У вказаний період позивачка не була звільнена із займаної посади та залишилась у трудових відносинах з відповідачем. Той факт, що позивачка у вказаний період не працювала та не виконувала функції помічника підтверджується табелями обліку використання робочого часу у період з 31 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року та відомостями про нарахування заробітної плати у вказаний період. Отже заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась позивачці саме через відсутність на робочому місці. За вказаний період до дати звільнення позивачка жодного разу не зверталась до відповідача із заявами про виплату коштів за цей період, а також не зверталась до відповідних органів із скаргами на порушення відповідачем трудового законодавства та не виплату працівнику за фактично відпрацьований час заробітної плати. Вказав, що розрахунки позивача щодо середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є помилковими та арифметично невірними, а тому представником відповідача у відзиві подавався власний розрахунок такої суми. В цілому у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, доходить наступного висновку. Стосовно вимоги про стягнення заробітної плати за період з квітня по грудень 2020 року. Судом встановлено, що [PERSON] працювала помічником приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лищук Л.А. у період з 01 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року, що підтверджується записами в трудовій книжці № 11 від 01.11.2019 року та № 12 від 27.01.2025 року. 27 січня 2025 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (наказ № 12 від 27 січня 2025 року). Звертаючись із цим позовом до суду, позивач просять стягнути на її користь заробітну плату, яка не була нею отримана за період з квітня по грудень 2020 року, обгрунтовуючи цю вимогу тим, що їй як працівнику про невиплату за цей період заробітної плати стало відомо лише після отримання повідомлення від роботодавця, яке вона надіслала на адвокатський запит, тобто з 30 червня 2025 року. При цьому, позивач зазначає, що у вказаний період перебувала фактично на роботі та виконувала свої обов`язки помічника, зокрема як державного реєстратора, проте заробітну плату приватний нотаріус їй протягом цих 9 місяців не виплачувала, а тому просить стягнути з неї на свою користь заробітну плату у розмірі 43615 грн. (розрахунок наявний в досудовій вимозі та долучений до матеріалів справи). За статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». У частині першій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. За ч.1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Як передбачено статтею 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Зокрема, ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Також, у листі Міністерства праці та соціальної політики України «Про роз`яснення деяких питань законодавства» від 13 травня 2010 року №140/13/116-10 зазначено, що ведення табеля обліку використання робочого часу для підприємств є обов`язковим. Отже, зміст вищенаведених норм та локальних актів свідчить, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. Позивач, на підтвердження факту виконання фактично роботи у період з квітня по грудень 2020 року зазначила, що це підвтерджується записом у трудовій книзі. Заперечуючи проти заявлених вимог, представником відповідача суду надано копії табелів обліку робочого часу за період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, відповідно до яких позивачка фактично перебувала на робочому місця, виконувала трудові обов`язки та отримувала заробітну плату за період з 1 січня 2020 року по 1 квітня 2020 року. Відповідно до копій табелів обліку використання робочого часу за період з 1 квітня по 31 грудня 2020 року позивачка була відсутня на робочому місці, та не виконувала свої робочі обов`язки. Крім того, відповідно до відомостей про нарахування заробітної плати та довідок ОК-5, за період з 1 квітня по 31 грудня 2020 року заробітна плата позивачці не нараховувалась та не виплачувалась. Отже, судом встановлено, що заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась позивачці саме з підстав того, що остання у спірний період з квітня по грудень 2020 року не перебувала на робочому місці та не виконувала свої трудові обов`язки. Вказаний висновок суду узгоджується з положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України, згідно з якими заробітна плата нараховується та виплачується за виконану роботу. Проте, позивач роботу за період від 1 квітня 2020 року по 31 грдуня 2020 року не виконувала, не з`являлася на роботі, про що мітяться відмітки в табелях обліку робочого часу. Всупереч покладеному обов`язку доказування, позивач після отримання відзиву на позовну заяву не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин виконання нею трудових обов`язків у період від 1 квітня 2020 року по 31 грудня 2020 року, доказів виконання завдань та доручень, що входили до її посадових обов`язків відповідно до посадової інструкції, відвідування місця роботи (відомості автоматизованої системи обліку, журнали відвідування та ін.) тощо, відповідних клопотань про витребування таких доказів, допит свідків позивач суду не подавав. Надані відомості від ДП «Національні інформаційні системи» про вчинення приватним нотаріусом Лищук Л.А. протягом періоду, зокрема з квітня по грудень 2020 року відповідної кількості реєстраційних дій, не свідчать про те, що така робота, тобто такі реєстраційні дії здійснювались саме позивачем [PERSON] , а не безпосередньо приватним нотаріусом. Інших доказів на виконання своїх посадових обов`язків позивачка суду не надала. Також, позивач, переконуючи суд в тому, що впродовж спірного періоду належним чином виконувала трудову функцію, водночас не ініціювала проведення відповідними державними органами перевірки з питань додержанням відповідачем законодавства про працю при складанні та заповненні табелів обліку робочого часу та не ініціювала питання про притягнення до відповідальності приватного нотаріуса за внесення недостовірних відомостей до табелів обліку. Не вживання роботодавцем у спірний період заходів дисциплінарного характеру до позивача, не підтверджують факт виконання позивачем трудових обов`язків, натомість застосування заходів дисциплінарного впливу на працівників є правом роботодавця. Також суд зауважує, що як вбачається із наявних матеріалів справи, адвокат Рубан І.В. в інтересах позивача із заявою про порушення трудового законодавства звернувся лише 12 травня 2025 року, тобто через 3,5 місяці після звільнення позивачки. Серед іншого, Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, надаючи відповідь на адвокатське звернення зазначило, що при проведенні перевірки приватним нотаріусом щодо не виплати заробітної плати за період з квітня по грудень 2020 року були надані наступні пояснення: «В зазначений період, як відомо, на території України виник коронавірус COVID-19. Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р. Кабінет Міністрів України постановив з 12 березня 2020 року заборонити: ?відвідування закладів освіти її здобувачами; ?проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників). Загальновідомі карантинні обмеження розповсюджувались, серед іншого, на пересування містом Києвом. Щоб не наражати на небезпеку громадян України, відвідувачів, себе та співробітника, на вимогу Постанови КМУ від 11 березня 2020 р. № 211, згідно наявних на той момент рекомендацій і роз`яснень державних органів, задля мінімізування ризиків та зберігання робочого місця, моя нотаріальна діяльність здійснювалась з великими обмеженнями, а іноді не здійснювалась взагалі. З причин карантинних обмежень працівниці [PERSON] мною було запропоновано оформити відпустку без збереження заробітної плати відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки». Отримано усну згоду на відпусту без збереження заробітної плати на час карантину, щоб не наражати себе на смертельну небезпеку, яку ніс коронавірус COVID-19. Та із-за ізоляції, працівниця не мала фізичної можливості особисто подати письмову заяву на оформлення такої відпустки. Тому письмова заява на відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з виникненням коронавірус COVID-19 з квітня 2020 року по грудень 2020 року відсутня. Також наголошую, що працівниця [PERSON] не була звільнена у зазначений період, залишалася у трудових відносинах зі мною, виплата заробітної плати не здійснювалася через відсутність фактично відпрацьованого часу та відсутність документального підтвердження щодо іншого правового статусу вказаного періоду». Перевіркою не було встановлено порушень приватного нотаріуса в частині не виплати заробітної плати позивачу за період з квітня по грудень 2020 року та не було встановлено порушень при заповненні табелі обліку використання робочого часу, а зазначено про те, що між позивачем та відповідачем наявний індивідуальний трудовий спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку. Серед іншого суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Про порушення свого права на отримання заробітної плати за певний період, у випадку фактичного виконання трудових обов`язків, працівнику стає відомо щонайменше на наступний місяць, в якому він має отримати заробітну плату за попередній місяць. Тобто, при дійсному виконанню свої трудових обов`язків у спірний період про заборгованість по заробітній платі за квітень позивач повинна була дізнатись у травні і так надалі аж до січня 2021 року. Отже, позивачки про наявність заборгованості по заробітній платі, тобто про порушення її права на отримання коштів за фактично відпрацьований період, в цілому за спірний період щонайменше мало б стати відомо в січні 2021 року, проте з таким позовом вона звернулась до суду лише через 4 роки, зазначаючи, що до дня звільнення та отримання від відповідача повідомлення, вона не вважала, що її права на отримання заробітної плати за 9 місяців були порушені. Такі дії свідчать про певну непослідовну поведінку позивача, що є порушенням принципу заборони суперечливої поведінки Отже, враховуючи всі наявні та надані як позивачем так і відповідачем докази, судом під час розгляду справи не встановлено факту фактичного виконання позивачкою своїх трудових обов`язків та перебування на робочому місці у період з 1 квітня 2020 року по 31 грудня 2020 року, а тому відповідно, відсутні правові підстави для стягнення за вказаний період з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 43615 грн, тобто позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Згідно із статтею 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки», стаття 75 КЗпП України). Відповідно до статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Звертаючись із позовом до суду, позивачка зазначає, що за період роботи у відповідача вона не перебувала у фактичних відпустках, та при звільненні відповідачкою їй не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 28905,20 грн. Відповідно до припису від 19 червня 2025 року № Ц/КВ/12874/363/П інспектором праці [PERSON] проведено захід державного контролю у ПН КМНО Лищук Л.А., за результатами якого складено акт від 19 червня 2025 року, яким встановлено порушення щодо не нарахування та невиплати при звільненні [PERSON] компенсації за всі дні невикористаної відпустки за період з 1 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року, у зв`язку з чим було зобов`язано приватного нотаріуса усунути таке порушення у строк до 18 серпня 2025 року. Вказаний припис був отриманий відповідачем 19 червня 2025 року, про що свідчить її особистий підпис на ньому. Серед іншого відповідачкою не оспорювався такий припис та не оскаржувався. У відповідь на адвокатський запит, 9 липня 2025 року приватний нотаріус повідомила адвоката Рубан І.В. про те, що станом на цей час припис від 19 червня 2025 року не виконано, але буде виконано. Крім того, у вказаній відповіді надано розрахунок коштів за дні невикористаної відпустки у розмірі 28905,20 грн. У судовому засіданні та у позовній заяві позивачка та її представник не оспорювали та не заперечували вказану суму та просили стягнути саме її з відповідача. Отже, враховуючи те, що у діях приватного нотаріуса було встановлено порушення відповідним контролюючим органом про те, що нею при звільнені не виплачена позивачці компенсація за дні невикористаної відпустки, враховуючи, що представником відповідача суду не надано доказів того, що позивачка перебувала у період з 1 листопада 2019 року по 27 січня 2025 року у щорічних відпустках та що вона не повинна отримувати компенсації за невикористанні дні відпустки, враховуючи, що станом на час розгляду справи припис приватним нотаріусом від 19 червня 2025 року не виконано, протилежного суду доведено не було, позовна вимога про стягнення з відповідача коштів за дні невикористаної відпустки у розмірі 28905,20 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Звертаючись до суду із такою вимогою позивачка зазначає, що оскільки при звільненні їй не було виплачено всі необхідні до виплати суми: заробітна плата за період з квітня по грудень 2020 року та компенсації за дні невикористанні відпустки, вона має право на стягнення з відповідачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За розрахунком позивача така сума становить 62915,58 грн, яка розрахована за період з 28 січня по 17 вересня 2025 року за 167 робочих днів, виходячи з того, що середній заробіток позивача складає 376,74 грн. Представником відповідача наданий власний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому, зокрема не оспорюється сума середньоденної заробітної плати у розмірі 376,74 грн, проте, відповідачем нараховано не 167 робочих днів, а 121 робочий день за період з 28 січня по 15 липня 2025 року (день звернення із позовом до суду). Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця . Наведені висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Судом встановлено, що відповідачем позивачу при звільнені не була виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки та як було встановлено судом під час розгляду справи, не зважаючи на наявність припису від 19 червня 2025 року та встановлення строку для здійснення позивачу таких виплат, станом на день ухвалення рішення у справі такі кошти позивачу відповідачем сплачено не було. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Указана редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 376,74 грн (16200 грн заробітна плата за два місяці, що передували звільненню/ 43 робочих дні). Вказаний розмір не заперечувався та не оспорювався ані представником позивача, ані представником відповідача. При цьому представник позивача та відповідача визначаючи власні розрахунки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахували норми статті 117 КЗпП України, які почали діяти з 19 липня 2022 року, тобто діють у спірний період у цій справі, а саме те, що період стягнення коштів у порядку статті 117 КЗпП України не може перевищувати 6 місяців. Отже у період часу з 28 січня по 28 липня 2025 року нараховується 130 робочих днів, за які і підлягає стягненню середній заробіток з відповідача. Тобто 376,74*130 робочих днів = 48976,20 грн. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 48976,20 грн., тобто в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зважаючи на викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними належними, допустимими та достатніми доказами у справі, тому вони підлягають частковому задоволенню в частині стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Інша вимога, з огляду на її необґрунтованість та безпідставність задоволенню не підлягає. Оскільки при зверненні до суду із вимогою про стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки позивачка звільнена від сплати судового збору, такий підлягає стягненню з відповідача на користь держави, а саме в розмірі 968,96 грн (позов поданий через підсистему «Електронний суд»). Крім того, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, враховуючи, що судом частково задоволена позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 754,28 грн.

Outcome: partial