Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулася з цим позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13.11.2024 провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.04.2025 ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2024 про закриття провадження у справі скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду справи. Ухвалою судді від 01.05.2025 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В обґрунтування позову представником позивача, адвокатом Міняєвим А.О., зазначено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 29.12.2011, [PERSON] була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.05.2012 вирок Залізничного районного суду м. Львова змінено в частині задоволення цивільних позовів до потерпілих, початок часу відбування покарання [PERSON] змінено на дату 26.08.2011, в решті вирок залишено без змін. В той же час, вироком Залізничного районного суду м. Львова не було вирішено питання про скасування арешту, накладеного на квартиру [ADDRESS] на підставі постанови слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львовській області від 12.11.2010 року. Представник позивача вважає, що відповідачем порушено право [PERSON] на набуття права власності на житло шляхом його приватизації. Це право порушено внаслідок існування арешту майна. Тому представник позивача просив скасувати арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] на підставі постанови слідчого. Під час розгляду справи представник позивача підтримав позов, просив задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіль Р.Л., який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов не визнав, вказуючи, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю Дніпровської міської ради, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, [PERSON] не є належним позивачем у справі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Дніпровської міської ради, Дерило В.Г., підтримав позовні вимоги [PERSON] . Суд, вислухавши представників сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 29.12.2011 [PERSON] була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі; цивільні позови окремих осіб, які були визнані потерпілими у кримінальному провадженні, задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь потерпілих осіб суми заподіяних їм збитків. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.05.2012 вирок Залізничного районного суду м. Львова змінено в частині задоволення цивільних позовів до потерпілих, а також змінено початок часу відбування покарання [PERSON] на дату 26.08.2011; в решті вирок залишено без змін (а.с.188-199). Встановлено, що під час досудового слідства постановою слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 12.11.2010 року, в межах кримінального провадження відносно [PERSON] за частиною 3 ст. 190 КК України, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] ; арешт накладено з метою забезпечення цивільного позову, виконання вироку в частині можливої конфіскації майна (а.с.186,187). Як встановлено, [PERSON] , на підставі рішення виконкому Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 23.03.2017 року, є наймачем квартири [ADDRESS] (а.с.201 зворотній бік). Квартира перебуває у комунальній власності Дніпровської міської ради. Представником позивача зазначено, що існуючий арешт, накладений на квартиру на підставі постанови слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 12.11.2010 року, порушує право [PERSON] на приватизацію цієї квартири. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (3,45\~ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст.3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). На підставі наведеного, суд вважає, що належними відповідачами у цій справі можуть бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно позивача, тобто потерпілі у кримінальному провадженні, на користь яких на відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, стягнуто певні суми. Суд вважає, що позивачем не доведено, в чому полягає порушення прав позивача з боку відповідача, Головного управління Національної поліції у Львівській області, адже останній діяв в межах повноважень, передбачених нормами діючого на той час кримінального процесуального законодавства України. Суд вважає, що [PERSON] обраний невірний спосіб захисту її права. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відмовляючи у задоволені позову, суд не вбачає підстав для відшкодування судових витрат у вигляді судового збору.

Outcome: dismissed