Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

У вересні 2023 року Харківський національний університет ім. В.Н. Каразіна в особі ректора Кагановської Т.Є. звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що Харківському національному університету ім. В.Н. Каразіна відповідно до запису про реєстрацію права власності № 39918967 від 24.12.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі державної власності належить квартира [ADDRESS] . Однокімнатну ізольовану квартиру по зазначеній адресі включено до числа службової житлової площі рішенням Харківської міської ради Харківської області від 23.02.2021 року за № 114 «Про включення житлової площі до числа службової». [PERSON] у 2021 році було у встановленому законодавством порядку як науково-педагогічному працівнику надане у користування службове житлове приміщення квартира [ADDRESS] на умовах договору про надання службового житлового приміщення та користування ним від 08.04.2021 року. Після припинення трудових відносин [PERSON] у червні 2023 року не звільнив з 01.08.2023 року службове житло на вимогу, всупереч нормам законодавства та умовам договору продовжує протиправно користуватися майном вищезазначеною службовою квартирою, чим перешкоджає у реалізації права використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, зокрема для забезпечення службовим житлом інших працівників, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, а також гарантованого Конституцією України та житловим законодавством права осіб, які працюють, на отримання у користування службового житла. Рішенням вченої ради університету від 29.03.2021 року, введеним в дію наказом від 08.04.2021 року за № 0101-1/143 «Про введення в дію рішення Вченої ради з питання розподілу придбаного службового житла науковим та науково-педагогічним працівникам» службове приміщення однокімнатна ізольована квартира [ADDRESS] надана [PERSON] , внаслідок чого був укладений договір про надання службового житлового приміщення та користування ним від 08.04.2021 року. Відповідно до п. 2.2.2 договору, університет має право у випадках, передбачених законодавством, виселити працівника із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, з наданням або без надання іншого службового приміщення. Згідно п. 3.1.2 Договору, працівник зобов`язаний протягом 10 календарних днів після підписання даного договору укласти з житлово-експлуатаційною організацією, а у разі її відсутності з підприємством, управителем/ОСББ договір найму жилого приміщення, а також із суб`єктами господарювання, які надають комунальні послуги, - договори про надання послуг з водопостачання, газопостачання, електричну, теплову енергію та інших. Громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення ними займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду (за винятком тих, кому жилі приміщення належать на праві приватної власності) (п. 3.1.10 договору). Згідно п. 4.1 договору, відповідно до ст. 124 ЖК України працівники, що припинили трудові відносини з університетом, підлягають виселенню зі службового житла з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством України. У разі відмови звільнити приміщення добровільно виселення проводиться в судовому порядку. Без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менше десяти років. Інше приміщення, що надається працівникові у зв`язку із виселенням зі службового житла, має бути в межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам (п.п. 4.2, 4.3 договору). Відповідно до п. 4.5 договору, особи, які самоправно зайняли службове жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення відповідно до законодавства. [PERSON] у 2021 році у встановленому порядку вселився до вищезазначеного службового житла та користується ним по теперішній час. Однак, в порушення п.п. 3.1.2 та 3.1.10 договору, не укладено договір найму жилого приміщення, не надано підтвердження укладання договорів про надання послуг з водопостачання, газопостачання, електричну, теплову енергію та інших, не надано письмове зобов`язання про звільнення ними займаного жилого приміщення. У 2023 році [PERSON] припинив трудові правовідносини: з 31.05.2023 року за основним місцем роботи на посаді директора центру зв`язків з громадскістю (звільнено з роботи 31.05.2023 року наказом від 16.05.2023 року за № 0104-2/963 «Про особовий склад» за угодою сторін); з 30.06.2023 року за місцем роботи на умовах сумісництва на умовах неповного робочого часу (0,5 ставки) доцента закладу вищої освіти кафедри прикладної соціології та соціальних комунікацій (звільнено з роботи 30.06.2023 року наказом від 26.06.2023 року № 0104-2/1238 «Про особовий склад» за угодою сторін). Листом від 30.06.2023 року за № 0112/294 звернувся до [PERSON] із вимогою в термін до 01.08.2023 року: звільнити (виселитися) службову квартиру, погасити заборгованість за спожиті комунальні послуги, що виникла за час користування службовим житлом та надати підтверджуючі документи про відсутність такої заборгованості, припинити реєстрацію свого місця проживання в службовому житлі та надати підтверджуючі документи про реєстрацію за іншою адресою. Вказаний лист було направлено засобами поштового зв`язку (рекомендованим повідомленням № 6102271309243 та електронного зв`язку (електронною поштою). Проте, [PERSON] не виконані зазначені в листі вимоги, не надано відповіді на лист стосовно потреби в іншому житлі. Також, було повторно направлено [PERSON] вимогу негайно звільнити та повернути Харківському національному університету ім. В.Н. Каразіна службове житлове приміщення за актом приймання-передачі, виселитися із наданням іншого житла кімнати у гуртожитку Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна у м. Харків, погасити заборгованість за спожиті комунальні послуги, що виникла за час користування житловим житлом та надати підтверджуючі документи про відсутність такої заборгованості (лист від 05.09.2023 року № 0601-л/50). Зазначена вимога була направлена усіма доступними засобами: поштовим зв`язком, електронною поштою та через застосунок Viber. Проте, вимоги не виконані, відповідь на лист на надано. Крім того, згідно із інформацією, розміщеною [PERSON] на власній сторінці в мережі Faseboоk, з 31.05.2023 року останній працює в Національному агентстві із забезпечення якості вищої освіти, фактичним місцезнаходженням якого є м. Київ. Зазначене дає можливість зробити обґрунтоване припущення, з огляду на необхідність виконання трудових обов`язків за місцем роботи в Національному агентстві із забезпечення якості вищої освіти, що фактичним місцем проживання [PERSON] наразі є саме м. Київ, а потреба у постійному проживанні у м. Харків у зв`язку із зміною місця роботи відпала. Станом на дату звільнення з роботи в Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна, [PERSON] мав стаж роботи в університеті понад 10 років та з урахуванням норм ст. 125 ЖК України і п. 35 Положення № 37 має право на надання іншого житла при виселенні із службового житла у зв`язку із припиненням трудових правовідносин. [PERSON] повідомлений про надання йому іншого житла, але не скористався наданим іншим житлом та продовжує незаконно користуватися службовим приміщенням. Таким чином, [PERSON] протиправно продовжує користуватися службовим житлом з 01.08.2023 року терміну, встановленого для звільнення займаного ним службового житла, у зв`язку із припиненням трудових відносин, та підлягає виселенню із наданням іншого житла. Незаконне використання окремого індивідуально визначеного майна створює перешкоди в реалізації від імені держави права власності на квартиру, відповідно чинного законодавства, а також права працівників, які претендують на отримання службового житла відповідно до законодавства України. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] звільнити та повернути Харківському національному університету ім. В.Н. Каразіна зазначене службове житлове приміщення за актом приймання-передачі; виселити [PERSON] із зазначеного службового житлового приміщення із наданням йому іншого житла кімнати у гуртожитку Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна у м. Харків; а також стягнути сплачений судовий збір у сумі 8052 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 15.09.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 15.01.2024 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судові засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце судового розгляду завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив, відзив на позов у встановлений судом строк не надав. Відповідно до ч. 2 ст.\~191\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач неодноразово належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що Харківському національному університету ім. В.Н. Каразіна відповідно до запису про реєстрацію права власності № 39918967 від 24.12.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі державної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 27). Однокімнатну ізольовану квартиру по зазначеній адресі включено до числа службової житлової площі позивача рішенням Харківської міської ради Харківської області від 23.02.2021 року за № 114 «Про включення житлової площі до числа службової» (а.с. 28). Рішенням вченої ради Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна від 30.11.2020 року затверджено та погоджено Порядок надання службових житлових жилих приміщень науково-педагогічним та науковим працівникам (а.с. 30). Відповідно до копії наказу в.о. ректора № 0701-1/143 від 08.04.2021 року, про приведення в дію рішення Вченої ради з питань розподілу придбаного службового житла науковим та науково-педагогічним працівникам, наказано надати службове житло [PERSON] , доценту кафедри прикладної соціології та соціальних комунікацій соціологічного факультету, однокімнатну квартиру загальною площею 50,5 кв. м., житловою площею 24,0 кв. м. за адресою [ADDRESS] , склад сім`ї 1 (а.с. 34). Згідно з витягом з наказу ректора Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна № 0104-2/963 від 16.05.2023 року, звільнено за угодою сторін [PERSON] з посади директора Центру зв`язків з громадськістю 1.0 посадового окладу з оплатою праці за рахунок загального фонду 31.05.2023 року, п. 1 ст.\~36\~КЗпП України (а.с. 39). Також, згідно витягу з наказу проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна № 0104-2/1238 від 26.06.2023 року звільнено за угодою сторін [PERSON] з посади доцента закладу вищої освіти кафедри прикладної соціології та соціальних комунікацій соціологічного факультету 0,5 посадового окладу за сумісництвом з оплатою праці за рахунок спеціального фонду 30.06.2023 року (а.с. 40). Листами від 30.06.2023 року № 0112/294, від 05.09.2023 року № 0601-л/50, Харківський національний університет ім. В.Н. Каразіна звернувся до [PERSON] з проханням звільнити службову квартиру, погасити заборгованість за спожиті комунальні послуги, що виникла на час користування службовим житлом та надати підтверджуючі документи про відсутність такої заборгованості, припинити реєстрацію свого місця проживання в службовому житлі та надати підтверджуючі документи про реєстрацію за іншою адресою, повернути із користування службове житло та майно, яке знаходилось в ньому на момент отримання службового житла, у належному стані за актом приймання-передачі комісії університету, з можливістю надання іншого житла кімнати у гуртожитку університету (а.с. 41, 43-44). Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року, у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року, у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Глава 23\~ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Відтак право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст.\~9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтями 317, 319\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.\~124\~ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.\~125\~ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України у постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~14\~від 18.12.2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд зауважує, що можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником. Відповідачу було надано однокімнатну ізольовану квартиру, проте оскільки він був звільнений, то не має права на користування та проживання у службовій квартирі, оскільки особи, які припинили трудові відносини з підприємством (в даному випадку Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна) підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, з наданням іншого жилого приміщення. Також суд зазначає, що існує нагальна суспільна необхідність для втручання у житлові права відповідача, який не звільнив спірне житло після звільнення, оскільки існує черга співробітників, які не мають житла і можуть претендувати на заселення у спірну службову квартиру. Зазначене відповідає меті забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав осіб, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності, добросовісності та справедливості. Суд, оцінюючи вимоги позивача, враховує вищевстановлені обставини та вважає, що виселення відповідача зі службового житла за умови існування реальної потреби інших діючих співробітників у забезпеченні житлом є виправданим для застосування такого заходу та буде пропорційним втручанням у право особи на житло переслідуваній легітимній меті. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, враховуючи, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини, після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники, відповідач створює перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved