Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

До Томаківського районного суду Дніпропетровської області надійшла заява громадянки [PERSON] про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року. У своїй заяві заявниця вказує, що вона народилась [INFO] в с.Китайгородка Нікопольського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.12.1962 року. 30 травня 1981 року заявниця зареєструвала шлюб з [PERSON] і зміна прізвище на « [PERSON] » (дошлюбне прізвище « [PERSON] »). З народження і по теперішній час заявниця проживає на території ОТГ Нікопольського району Дніпропетровської області. У 1977 році заявниця закінчила Китайгородську восьмирічну школу в с.Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про восьмирічну освіту від 14.06.1977 року серії [NUMBER] . У 1984 році заявниця закінчила закінчила повний курс Томаківської заочної середньої школи Томаківського району Дніпропетровської області, що підтверджується атестатом про середню освіту від 21.06.1984 року серії [NUMBER] . З 03.12.1979 року заявниця почала працювати, про що свідчать записи у її трудовій книжці серії [NUMBER] від 31.07.1980 року. Підтвердженням проживання заявника у с.Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області є інформація надана старостою Китайгородського старостинського округу від 18.08.2025 року за вих.№192/04-18/К, а саме: Витяг з домової книги для прописки громадян по Китайгородській сільській раді Томаківського району Дніпропетровської області за 1982-1996 рр., гр.-ка [PERSON] зареєструвала своє місце проживання в с.Китайгородка; Витяг з погосподарської книги №4 Китайгородської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області за 1983-1985 рр, особовий рахунок № [NUMBER] про проживання заявниці [PERSON] , [INFO] , у с.Китайгородка (без зазначення назви вулиці та номеру будинку); Витяг з погосподарської книги №1 Китайгородської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області за 1986-1990 рр, особовий рахунок № [NUMBER] про проживання заявниці [PERSON] , [INFO] , у [ADDRESS] ; Витяг з погосподарської книги №2 Китайгородської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області за 1991-1995 рр, особовий рахунок № [NUMBER] про проживання заявниці [PERSON] , [INFO] , у с.Китайгородка (без зазначення назви вулиці та номеру будинку). 23.01.2001 року [PERSON] , [INFO] , отримала тимчасове посвідчення особи громадянина України, видане Томаківським РВ УМВС у Дніпропетровській області. [INFO] у заявниці народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.08.1985 року. Паспорт громадянина України заявниця ніколи не отримувала, мала лише паспорт громадянина СРСР, який на сьогоднішній день втрачено. З 01 вересня 1961 року, тобто, з моменту народження територію України заявниця не залишала. Звернувшись до Томаківського сектору Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для отримання паспорту громадянина України, заявниці було надано письмову відповідь №К-4/6/1260-25/1260-7201-25 від 11.06.2025, згідно якої Томаківським сектором ГУ ДМС у Дніпропетровській області розглянуто її звернення щодо оформлення паспорта громадянина України замість втраченого паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року. Згідно «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, громадяни колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року, повинні пройти процедуру встановлення належності до громадянства. Для встановлення належності до громадянства України, заявниці запропонували звернутися до Томаківського районного суду та підтвердити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або проживання на території України станом на 13.11.1991 року для отримання паспорту громадянина України. Відповідно до ч. 1 ст.3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року заявниця фактично проживала в с.Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області, разом зі своєю сім`єю. Таким чином,\~заявниця просить\~суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт постійного проживання громадянки [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025 року визначено головуючого суддю Омеко М.В. Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16.10.2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 28 жовтня 2025 року на адресу Томаківського районного суду Дніпропетровської області надійшло письмове пояснення Томаківського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у якому представник просить відмовити [PERSON] , у задоволенні заяви у повному обсязі, з підстав, викладених в письмовому поясненні. 01 грудня 2025 року на адресу Томаківського районного суду Дніпропетровської області надійшло письмове заперечення [PERSON] на письмове пояснення представника Томаківського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідно до якого, заявниця просить відхилити письмове пояснення Томаківського сектору ГУДМС у Дніпропетровській області, як таке, що суперечить письмовим доказам, що долучені до матеріалів даної справи. В судовому засіданні заявниця підтримала заявлені нею вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Крім того, заявниця суду пояснила, що народилася вона в с.Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області, і з самого народження та до цього часу постійно проживає на території Томаківської ОТГ Нікопольського району Дніпропетровської області. З 1979 року заявниця почала працювати у Томаківській районній лікарні на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення. Крім того, заявниця суду пояснила, що у 1985 році вона народила доньку [PERSON] в селі Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області. Паспорт громадянки СРСР вона втратила у 2001 році, оформити офіційно паспорт громадянина України до цього часу не змогла через стан її здоров`я, юридичну необізнаність та брак коштів. Встановлення факту постійного проживання на території України заявнику необхідно для подальшого звернення до Державної міграційної служби України з метою отримання паспорту громадянки України. Представник Томаківського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Тронько К.Б. в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви [PERSON] , просив відмовити з підстав, викладених в письмовому поясненні. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухав заявника, заінтересовану особу, вивчивши та дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Так, статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Згідно з частинами першою четвертою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1\~ст. 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1\~ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Із роз`яснень, викладених у п.1\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності\~Законом України «Про громадянство України»\~є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої\~статті 3 цього Закону. Згідно з п.п.1, 2 ч.1\~ст.3 Закону України «Про громадянство України»\~громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності\~Законом України\~«Про\~громадянство\~України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до ч.1\~ст.8 Закону України «Про громадянство України»\~особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (далі Порядок) передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. В Україні згідно\~статті 4 Конституції України\~існує єдине громадянство, а підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до\~Конституції України\~правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає\~Закон України «Про громадянство України». Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року). Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~ЗУ «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень\~ЗУ «Про громадянство України»\~і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Можливість встановлення в порядку окремого провадження факту постійного проживання особи на території України за станом на день проголошення незалежності України для вирішення питання про набуття громадянства України підтверджується постановою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у цивільній справі №133/2348/17. Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1\~статті 3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. Судом встановлено, що громадянка [PERSON] народилася [INFO] в с.Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.12.1962 року (а.с.4). З 01 вересня 1961 року, тобто, з моменту народження територію України заявниця не залишала. Згідно пояснень заявниці, з моменту народження громадянка [PERSON] постійно проживала на території України, але паспорт громадянина України не отримувала. Громадянка [PERSON] паспорт громадянина України не мала, лише мала паспорт колишнього СРСР, який був втрачений 2001 році. 30 травня 1981 року заявниця зареєструвала шлюб з [PERSON] і зміна прізвище на « [PERSON] » (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу, виданого Китайгородською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області від 30.05.1981 року (а.с.11). З самого народження і по теперішній час заявниця проживає на території Томаківської ОТГ Нікопольського району Дніпропетровської області. Матеріали справи містять письмову відповідь надану старостою Китайгородського старостинського округу Юлією Єрмоленко від 18.08.2025 року за вих.№192/04-18/К про те, що заявниця [PERSON] , [INFO] , проживала з народження і навчалась у школі на території Китайгородського старостинського округу, в селі с.Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області. Крім того, надано копію Витягу з домової книги для прописки громадян по Китайгородській сільській раді Томаківського району Дніпропетровської області за 1982-1996 рр., в якому містяться відомості про зареєстроване місце проживання гр.-ки [PERSON] (без зазначення назви вулиці та номеру будинку) національність - українка. З копії Витягу з погосподарської книги №4 Китайгородської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області за 1983-1985 рр, особовий рахунок № [NUMBER] , вбачається, що зареєстроване місце проживання заявниці [PERSON] , [INFO] , зазначено у с.Китайгородка (без зазначення назви вулиці та номеру будинку), національність - українка. З копії Витягу погосподарської книги №1 Китайгородської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області за 1986-1990 рр, особовий рахунок № [NUMBER] , вбачається, що заявниця [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у [ADDRESS] , національність - українка. Згідно копії Витягу з погосподарської книги №2 Китайгородської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області за 1991-1995 рр, особовий рахунок № [NUMBER] , місце проживання заявниці [PERSON] , [INFO] , зазначено у с.Китайгородка (без зазначення назви вулиці та номеру будинку), національність українка (а.с.13-17). У 1977 році заявниця закінчила Китайгородську восьмирічну школу в с.Китайгородка Томаківського району Дніпропетровської області , що підтверджується свідоцтвом про восьмирічну освіту від 14.06.1977 року серії [NUMBER] (а.с.9). У 1984 році заявниця закінчила закінчила повний курс Томаківської заочної середньої школи Томаківського району Дніпропетровської області, що підтверджується атестатом про середню освіту від 21.06.1984 року серії [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про народження громадянки [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого Китайгородською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області від 17.08.1985 року, актовий запис №9, в графі мати вказано громадянку [PERSON] , [INFO] , громадянство українка (а.5). Відповідно до записів трудової книжки серії [NUMBER] від 31.07.1980 року, громадянка [PERSON] , [INFO] , з 1979 -1980 року працювала у Томаківській районній лікарні на посаді молодшої медичної сестри хірургічного відділення. З 15.10.1981-09.11.1981 р. працювала на посаді няні у дитячій установі ясла-садок №22 м.Нікополь. З 23.11.1981 13.10.1982 р. працювала на посаді санітарки в баклабораторії СЕС. З 21.10.1982-16.07.1984 р. працювала санітаркою у Першотравенській міській лікарні №2. З 1995-1997 р. заявниця працювала у колишньому колгоспі «Україна» дояркою (а.с.6-7). [INFO] заявниця [PERSON] , [INFO] , отримала тимчасове посвідчення особи громадянина України, видане Томаківським РВ УМВС у Дніпропетровській області. Як вказує заявниця, з моменту свого народження та по теперішній час, вона територію України не покидала, громадянства (підданства) іншої країни не має. У червні 2025 року заявниця звернулася до Томаківського сектору Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для отримання паспорту громадянина України, заявниці було надано письмову відповідь №К-4/6/1260-25/1260-7201-25 від 11.06.2025, згідно якої Томаківським сектором ГУ ДМС у Дніпропетровській області розглянуто її звернення щодо оформлення паспорта громадянина України замість втраченого паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року. Згідно «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, громадяни колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року, повинні пройти процедуру встановлення належності до громадянства. Для встановлення належності до громадянства України, заявниці запропонували звернутися до Томаківського районного суду та підтвердити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або проживання на території України станом на 13.11.1991 року для отримання паспорту громадянина України. Встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року заявнику необхідно для подальшого звернення до Державної міграційної служби України із заявою про встановлення належності до громадянства України та подальшого документування паспортом громадянина України. Умови та порядок набуття громадянства України регламентуються\~Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-ІІІ\~та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності\~Законом України «Про громадянство України»\~(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Відповідно до частини 1\~статті 8 Закону України «Про громадянство України»\~особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Згідно з п.п. 24, 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає: а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням; б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм); в) один із таких документів: - декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства; - зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України; - декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні; - декларацію про відмову особи, яка є громадянином Російської Федерації і зазнала переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує переслідування через політичні переконання (довідка Міністерства закордонних справ України, дипломатичного представництва чи консульської установи України, видана в установленому Кабінетом Міністрів України порядку), - для іноземців, які є громадянами Російської Федерації та зазнали переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності; - заяву про зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України; г) копію свідоцтва про народження або інший документ, що підтверджує факт народження особи на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту. Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Відповідно до п. 27 Порядку Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту. Згідно з ч.1\~ст.319 ЦПК України\~у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Листом Верховного Суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2\~ст.315 ЦПК України\~суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень\~ст.315 ЦПК України\~та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991, та такий факт має юридичне значення. Відповідно до ч.ч.1-4\~ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2\~статті 77 ЦПК України\~встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5, 6\~статті 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Щодо твердження представника заінтересованої особи про те, що надані заявником документи не підтверджують її проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, суд відноситься критично, оскільки факт проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991р. підтверджується матеріалами, що містяться у справі. Таким чином, судом на підставі досліджених письмових доказів, встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року громадянки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На думку суду заявницею на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання на території України в момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), зокрема, документи щодо її народження, роботи, шлюбу, постійної реєстрації. При цьому відомостей про те, що заявниця залишала територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справ не містять. Від встановлення факту постійного проживання [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року на території України залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових її прав. Законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В даному випадку єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявниці є лише судовий порядок. Крім того, суд зауважує, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є самостійною і достатньою підставою для встановлення належності до громадянства України, а тому немає необхідності встановлення факту проживання заявниці на території України станом на 13 листопада 1991 року, яка є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України. Аналізуючи вищезазначені письмові докази, суд приходить обґрунтованого висновку про необхідність задоволення вимог заявника відносно факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Судові витрати слід залишити за заявником.

Outcome: approved