Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Тягинська сільська рада Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначає, що з 2006 року по 2023 рік позивач разом зі своєю сім`єю зареєстровані та фактично проживали за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з повномасштабним вторгненням позивач разом з родиною змушені були евакуюватися. Згідно даних погосподарської книги Тягинської сільської ради, позивач є головою домогосподарства. Попередній власник будинку [PERSON] помер у 2005 році. Спадкоємцем померлого є його єдиний син [PERSON] . У 2005 році позивач придбав у відповідача у власність вказаний будинок, без оформлення відповідних документів. Позивач отримав розписку від відповідача про факт передачі коштів за купівлю будинку [PERSON] , який в свою чергу передав позивачу оригінал Договору купівлі продажу житлового будинку № 4080. Позивач неодноразово наголошував [PERSON] про необхідність нотаріального оформлення будинку, сторони багато разів домовлялися зустрітися проте, останній на зустрічі не приходив. Позивач з 2006 року до цього часу відкрито, безперервно володів даним житловим будинком, а саме проживав у ньому разом із сім`єю. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, про що свідчить оголошення на веб-сайті «Судова влада». Заперечень на позов не надав, про причини неявки до суду не повідомив. Представник Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області у судове засідання не з`явився, повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проживав разом із своєю сім`єю у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , з 2006 року, що підтверджується довідкою Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області № 402 від 14.04.2025 року. Як вбачається із позовних вимог вказаний будинок позивач придбав у 2005 році без оформлення відповідних документів у [PERSON] , який будучи спадкоємцем попереднього власника будинку [PERSON] (без реєстрації спадкових прав), продав йому вказаний будинок. Позивач вважає, що оскільки проживає із сім`єю у вказаному будинку з 2006 року має право на визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, відповідно до вимог ст. 344 ЦК України. Вказану обставину підтверджує довідкою № 101 від 14.04.2025 року. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем(правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно-через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, в яких зазначається, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦПК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець на момент заволодіння майном не знає (і не повинен був знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майном, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне заволодіння майном. Володілець майна має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто прийняте в експлуатацію. Позивач не надав доказів того, що спірне майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , прийнятий в експлуатацію після його забудови. Таким чином суд приходить до висновку, що підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю немає, оскільки добросовісність останнього на зазначений ним, як початковий момент заволодіння вищезазначеним майном, була відсутня, оскільки він не надав суду відповідні документи, що давали б йому право на користування спірним майном. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння майном, а сторона посилається на строк набувальної давності то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий який не відповідає специфіці правовідносин, які виникли.

Outcome: dismissed