Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у липні 2025 р. позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, після залишення ухвалою суду позовної заяви в частині вселення без розгляду, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти у розмірі 737800 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.09.2022 позивач є власником нерухомого майна, попередньою власницею майна була відповідач. Між позивачем та відповідачем 02.04.2018 було укладено договір позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором того ж дня укладено договір іпотеки. У зв`язку з неналежним виконанням умов договору та неповернення позики відповідачем, в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового регулювання та реєстрації права власності на майно що було предметом іпотеки, за позивачем. Тобто, з 28.09.2022 позивач є єдиним законим власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Після переходу права власності на квартиру до позивача, колишня власниця [PERSON] разом з донькою, безпідставно та незаконно, без згоди позивача продовжила в ній проживати, звільняти житлове приміщення відмовляється, доступ до приміщення позивачу не надають. Позивачем було направлено відповідачам вимоги щодо усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, про стягнення коштів у розмірі плати за житло щодо квартири, проте зазначені листи ігноруються. Зазначене свідчить про недобросовісну поведінку відповідачів. А тому, на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України відповідач як фактичний користувач квартири, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї квартири зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику квартири. Стягнути судові витрати. Відповідачем не подано відзив на позовну заяву, своєї думки відповідачем не висловлено. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 28.07.2025 справу розподіллено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с 44). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва 29.07.2025 відкрито провадження по справі, у порядку загального позовного провадження (а.с. 46). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримувала, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідачів, відповідачі у судові засідання не з`являлися, повідомлені належним чином, причини неявки не відомі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2025 в частині позовної вимоги про вселення за клопотання представника позивача залишено без розгляду (а.с.85-86). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 87). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися, що є у справі. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами, а саме, між позивачем та відповідачем 02.04.2018 за реєстровим №555 укладено договір позики та договір №1 про внесення змін до договору позики від 02.04.2018 за реєстровим №634 (а.с. 21-26). З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 02.04.2018 за реєстровим №556 укладено договір іпотеки (а.с. 27). Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав з 28.09.2022 позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 07 червня 2017 року по справі № 923/1233/15. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна в тому числі станом на час розгляду спору. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 3) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 4) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Оскільки положення глави 83 ЦК України (ст. 1212 ЦК України) застосовуються також до вимог про: повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні, суд вважає необхідним, з метою ефективного захисту прав особи, яка звернулася до суду із даним позовом, застосувати до даних правовідносин саме зазначені норми права. Як встановлено судом вище, сторони у 2022 р. переоформили право власності квартири на позивача. З 2022 р. позивач відповідно до загального доступу до інтернет ресурсу «Судова влада України» жодного позову, щодо захисту свого порушеного права як власника майна до відповідачів не подавав, що свідчить про відсутність будь-яких претензій до відповідачів. Лише перед подачею зазначеного позову до суду було на адресу, буцімто, проживання відповідачів скеровано вимогу про стягнення коштів у розмірі плати за житло (орендної плати) і лише вперше за весь час спірного проживання у передостанньому абзаці згадується порушене право власності у вигляді перешкоджання користування житлом. Тобто, з огляду на вищезазначене не можливо встановити термін користування квартирою відповідачами, а стосовно проживання у матеріалах справи позивачем та його представниками не надано таких доказів, з яких можливо встановити не лише термін їх проживання, користування, а в цілому свідоме порушення ними права власника, передбачені ст. ст. 383, 391 ЦК України, ст. 157 ЖК України, оскільки однією характерною ознакою для кондиції, є те, що потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Представником позивача в ході судового розгляду жодним чином зазначені обставини не спростовані. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. V. Розподіл судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 12773 грн 76 коп. (а.с. 16). Оскільки позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів не підлягає задоволенню, то не підлягають розподілу судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed