Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позов обґрунтовано тим, що у період з квітня 2022 року по квітень 2024 року [PERSON] безпідставно набула грошові кошти, що є особистою приватною власністю [PERSON] , зокрема - 150000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро. Так, представник позивача вказує, що [PERSON] є матір`ю колишнього чоловіка позивача - [PERSON] , з яким позивач на час пред`явлення позову не перебуває у сімейних відносинах. За час здійснення підприємницької діяльності як фізичною особою-підприємцем [PERSON] було отримано дохід за 2018 рік у розмірі 280134,25 грн., за 2019 рік - у розмірі 1971837,54 грн., за 2020 рік - у розмірі 998 956,73 грн., за 2021 рік - у розмірі 3 265 877,82 грн., за 2022 рік - у розмірі 5 134 882,61 грн. [PERSON] , знаючи, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність та має певний дохід від такої діяльності, періодично з квітня 2022 року по квітень 2024 року зверталася до позивача з проханням позичити їй грошові кошти. Оскільки [PERSON] у вказаний період перебувала в хороших та довірливих відносинах з відповідачем і при цьому маючи можливість допомогти відповідачу, запозичила останній грошові кошти з обов`язком їх повернути на першу вимогу. Таким чином, у період з квітня 2022 року по квітень 2024 року [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти, що підтверджується відповідними квитанціями. Відповідач, звертаючись до позивача з проханням запозичити кошти, пояснювала це своєю підприємницькою діяльністю та потребою в обігових коштах, в тому числі для закупівлі товарів, оскільки є фізичною особою - підприємцем. Переказ коштів позивачем на платіжні картки відповідача не оформлювались договорами позики, оскільки, як зазначалося вище, [PERSON] та на той час її свекруха [PERSON] перебували у хороших та довірливих відносинах, а тому позивач не сумнівалася у тому, що відповідач буде діяти добросовісно та поверне надані їй грошові кошти, а тому в платіжних документах [PERSON] не зазначалося, що переказ коштів здійснювався як позика. На думку позивача, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми права, що регулюють відносини позики, а тому до вказаних спірних правовідносин мають бути застосовані норми щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, за відсутності правових підстав для набуття відповідачем належних позивачеві коштів, [PERSON] зобов`язана була повернути [PERSON] грошові кошти, а саме - 150000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро, однак відповідач цього не зробила, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду з вимогою про їх стягнення. Крім цього, представник позивача вказує, що позивач та відповідач не встановлювали строків повернення коштів, а тому [PERSON] звернулася до [PERSON] з досудовою вимогою від 09.04.2025 року, яку відповідач отримала 24.04.2025 року, про повернення коштів, яке мало бути виконано до 01.05.2025 року включно. Станом на час пред`явлення позову заборгованість [PERSON] по зобов`язаннях з [PERSON] у розмірі 150000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро є простроченим грошовим зобов`язанням. Таким чином, сума боргу [PERSON] перед [PERSON] збільшується на 2554,11 грн. та 12,32 доларів США, з яких: 604,11 грн. - три проценти річних від простроченої суми; 1950,00 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 12,32 доларів США - три проценти річних від простроченої суми. Тому загальний розмір вимог позивача до відповідача складає 152554,11 грн., 3072,32 доларів США, та 10 Євро. Покликаючись на викладені обставини, представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] : безпідставно набуті кошти в розмірі 150000,00 грн. (безпідставно набуте майно, суму основного боргу); 604,11 грн. (три проценти річних від простроченої суми); 1950,00 грн. (інфляційне збільшення суми боргу); 3060,00 доларів США (безпідставно набуте майно, суму основного боргу); 12,32 доларів США (три проценти річних від простроченої суми); 10,00 Євро (безпідставно набуте майно, суму основного боргу). Крім цього, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі по сплаті судового збору в сумі 2248,83 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12450,00 грн. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.06.2025 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, з якого встановлено, що відповідач позовні вимоги не визнає. Зокрема, відповідач вказує, що [PERSON] уклала шлюб з її сином - [PERSON] та, з часу укладання шлюбу, відповідач допомагала молодій сім`ї, зокрема допомагала створювати бізнес, надавала значні суми коштів на різні потреби. Натомість, твердження позивача про те, що вона позичала відповідачу кошти, є абсурдними, оскільки в останньої був власний бізнес, достатньо коштів і досвіду для його ведення. Крім цього, відповідач вказує, що за період з березня 2023 року по березень 2025 року вона перерахувала на рахунок [PERSON] 978800,00 грн., що становить - 23405 доларів США за курсом долара США по відношенню до гривні. Позивач перераховувала відповідачу добровільно кошти на певні сімейні потреби. Позивач не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин з відповідачем, а також інших зобов`язань не мала. Проте, здійснювала ці платежі протягом певного часу, а тому її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з неї на користь [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів\~у розмірі 150 000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро відсутні. Оскільки, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, витрат на правничу допомогу є похідними, тому вважає, що вказані вимоги також не підлягають задоволенню. В подальшому, представником позивача адвокатом Льопою О.В. подано відповідь на відзив відповідача, в якому представник позивача виклав свої спростування обставин, викладених у відзиві. Зокрема, представник позивача зазначає, що відповідач у поданому до суду відзиві визнає обставини перерахування коштів [PERSON] на чітко визначенні цілі. Крім цього, позивач надавала кошти відповідачу безумовно з обов`язковим їх поверненням, а тому просив вважати обставини, наведені у відзиві відповідача, недоведеними. Враховуючи викладене, представник позивача просив позов задовольнити в повному обсязі. В подальшому, представником відповідача [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача вказує, що заяви позивача та її представника про те, що відповідач просила позивача позичити їй кошти, є власним трактуванням та припущенням характеру домовленостей з приводу обміну коштами між родичами. Крім цього, представник відповідача вважає абсолютно безпідставними твердження представника позивача у відповіді на відзив з приводу того, що кошти, які позивач перерахувала відповідачу у квітні та червні 2022 року, вона використала для "привласнення" належних позивачу транспортних засобів. На підставі викладеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та в подальших заявах по суті. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов та в подальших заявах по суті. Суд, заслухавши учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про те, що позов безпідставний та до задоволення не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судо встановлено, що за період з квітня 2022 року по квітень 2024 року позивач [PERSON] перерахувала на банківські картки відповідача [PERSON] кошти в сумі 150000,00 грн., 3060,00 доларів США та 10,00 Євро, що визнається учасниками справи, та, в силу вимог ст. 82 ЦПК України, не підлягає додатковому доказуванню. Згідно відповідних банківських квитанцій, зазначені кошти перераховувались позивачем відповідачу з призначенням платежу "Переказ власних коштів", тобто без будь-якого цільового призначення. З долученої до матеріалів позовної заяви копії досудової вимоги встановлено, що [PERSON] звернулася до [PERSON] з досудовою вимогою від 09.04.2025 року, яку відповідач отримала 24.04.2025 року про повернення коштів, яке мало бути виконано до 01.05.2025 року включно. Зі змісту досудової вимоги слідує, що протягом 2022-2024 років [PERSON] були здійснені численні грошові перекази на користь [PERSON] з особистих банківських рахунків [PERSON] , які, на думку останньої, безпідставно набуті відповідачем. Крім цього, судом встановлено, що в період з березня 2023 року по березень 2025 року відповідач перераховувала на особисті рахунки позивача досить значні суми коштів, які значно перевищують суму коштів, яку позивач перерахувала відповідачу. Зазначені обставини підтверджуються відповідними платіжними банківськими квитанціями та повідомленнями (виписками) банків, які отримані судом на виконання ухвали суду про витребування доказів. Згідно відповідних банківських квитанцій, наданих відповідачем, зазначені кошти перераховувались відповідачем позивачу з призначенням платежу "Переказ власних коштів", тобто також без будь-якого цільового призначення. В судовому засіданні ні представник позивача, ні представник відповідача не змогли назвати дійсну правову природу/підставу здійснення таких взаємних перерахунків коштів між сторонами по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03,\~§ 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить про те, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах". У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них". Згідно положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Згідно вимог ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Таким чином, слід прийти до висновку про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. У справі, яка розглядається, позивач [PERSON] сплатила відповідачу [PERSON] кошти, знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховувала відповідачу кошти тривалий час, а саме протягом двох років, регулярно, різними сумами. У призначеннях платежу позивач зазначала, що призначенням платежу є "переказ власних коштів". Оскільки позивач\~не була\~зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем щодо створення спільного бізнесу, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснювала ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, а тому її поведінка щодо вимоги про повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Таким чином суд повно, всесторонньо та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку про те, що законні підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Крім цього,\~відмовляючи в\~задоволенні позову, суд, на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача за понесені ним судові витрати по справі. В той же час, в силу вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути належним чином підтверджені та співмірні судові витрати в сумі 75000,00 грн., пов`язані з наданням професійної правничої допомоги.

Outcome: approved