Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

10.05.2024 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 17.05.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім того, вказаною ухвалою витребувано з Управління (Центру) надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] із зазначенням повністю даних про ПІБ та паспортних даних цих осіб. 04.06.2024 року від Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла на адресу суду витребувана інформація. 11.06.2024 року від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Папазової Г.А. надійшов відзив на позовну заяву, а також зустрічна позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , трятя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення в житлове приміщення. 23.07.2024 року від Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на адресу суду надійшов лист з проханням слухати справу у відсутності їх представника. Ухвалою суду від 04.11.2024 року прийнято зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] , вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, залучено Службу у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в якості третьої особи за первісним позовом та здійснено перехід з спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 29.11.2024 року від представника [PERSON] - адвоката Стрикаля О.В. на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому сторона відповідача за зустрічним позовом просила суд ухвалити рішення про відмову у задоволені зустрічного позову, постановити ухвалу про роз`єднання вимог за зустрічним позовом, а також постановити ухвалу про закриття провадження у справі за зустрічною позовною заявою. Крім того, 29.11.2024 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Стрикаля О.В. на адресу суду надійшла відповідь на відзив за первісним позовом. 12.02.2025 року від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Папазової Г.А. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вона просила суд закрити провадження за первісним позовом, а зустрічний позов задовольнити. 19.02.2025 року від представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Крикун А.Ю. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника. Ухвалою суду від 19.02.2025 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] - адвоката Стрикаля О.В. про роз`єднання позовів, клопотання про закриття провадження та клопотання представника [PERSON] та [PERSON] - адвоката Папазової Г.А. про закриття провадження було відмовлено. 21.05.2025 року від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Папазової Г.А. на адресу суду надійшла заява про долучення доказів. Ухвалою суду від 21.05.2025 року закрито підготовче засідання у вказаній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Проголошення решіння по вказаній справі було призначено на 27.10.2025 року, але у зв`язку з надходженням судді Буша Н.Д. в період з 27.10.2025 року по 31.10.2025 року, а також з 26.11.2025 року по 28.11.2025 року на лікарняному та тривалими відключеннями електропостачання, які почались після масованих обстрілів міста Києва з 03.11.2025 року повний текст судового рішення було розміщено в Єдиному реєстрі судових рішень 02.12.2025 року. Позивач за первісним позовом обгрунтовує позовні вимоги тим, що на підставі ордеру №5108, виданого Бюро по обміну житлової площі Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів [PERSON] (батько позивача, який помер [INFO] ) отримав право на вселення в квартиру [ADDRESS] у складі родини в кількості 5 чоловік, а саме: [PERSON] (мати), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька дружини). На даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від цього шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач разом з дітьми зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] . Дружина позивача також проживає разом з позивачем, однак не зареєстрована у цій квартирі. Також, позивач є батьком відповідача [PERSON] , [INFO] , (перший відповідач), матір`ю якої є [PERSON] (другий відповідач). Відповідачі зареєстровані в вказаній квартирі, але з листопада 2018 року по сьогоднішній день не проживають. Позивач та його дружина несуть витрати зі сплати комунальних платежів. Речей відповідачів у квартирі немає. Позивач не підтримує спілкування з відповідачами, місце їх проживання з листопада 2018 року не відомо. Перешкоди відповідачам у користуванні житловим приміщенням позивач не чинив. Відповідачі тривалий час постійно відсутні за адресою своєї реєстрації, втратили інтерес до житла, добровільно не знімаються з реєстрації, чим порушують права позивача та його дітей. У відзиві на первісний позов сторона відповідача за первісним позовом зазначає, що позовна заява необгрунтована, позовні вимоги є такими, що не можуть бути задоволені з огляду на наступне. Позивач за первісним позовом та [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу з 1996 року по 2018 рік за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Померлий батько позивача - [PERSON] отримав право на вселення у вказану квартиру у складі родини в кількості 5 чоловік, серед яких є і позивач [PERSON] , який на той час був цивільним чоловіком [PERSON] та вони разом з родиною позивача проживали у вказаній квартирі більше 20 років. Згодом стосунки між [PERSON] та [PERSON] стали погіршуватися, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння та подружжя розійшлося. Позивач з 2016 року почав проживати окремо від родини в орендованому житлі, уклав шлюб з [PERSON] , від якого у них народились двоє дітей. [PERSON] та її донька [PERSON] дійсно не проживають в спірній квартирі, проте на це є об`єктивні причини, оскільки [PERSON] та позивач [PERSON] припинили стосунки. Позивач переїхав до орендованого житла, де проживав з [PERSON] , з якою згодом уклав шлюб, від якого з`явилося двоє дітей. Після народження дітей позивач разом з новою родиною переїхав у квартиру, де проживали відповідачі, що унеможливило подальше їх проживання у квартирі та відповідачі були вимушені покинути дане житло не з власної волі. Твердження позивача, що останній не чинив перешкод у користуванні житловим приміщенням, відповідачі вважають нікчемним, оскільки об`єктивно зрозуміло, що колишня цивільна дружина [PERSON] разом з донькою не могли надалі проживати з новою родиною позивача. Проте факт, що [PERSON] за час проживання у вказаній квартирі покращувала житлові умови, підтверджуються рядом доказів. Відповідачі зазначають, що іншого житла, крім того, в якому вони зареєстровані, не мають. Також, зазначають, що спірна квартира не належить позивачу у зв`язку з тим, що останній не оформив право власності після смерті [PERSON] . Мешкання у квартирі нової родини позивача, неприязні стосунки між сторонами є поважними причинами непроживання відповідачів понад шість місяців. Таким чином, сторона відповідача просить суд відмовити позивачу у задоволені позову. Зустрічна позовна заява [PERSON] та [PERSON] обгрунтована тим, що позивач за первісним позовом та [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу більше 20 років, з 1996 року по 2018 рік. Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] у складі родини в кількості 5 чоловік. Згодом стосунки між [PERSON] та [PERSON] поступово погіршились, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння та подружжя розійшлося. [PERSON] з 2016 року почав проживати окремо від родини в орендованому житлі, почав стосунки з [PERSON] , з якою уклав шлюб, від якого у них народилось двоє дітей. В 2018 році відповідач разом з новою родиною повернувся до квартири, в якій раніше проживав разом з [PERSON] та донькою [PERSON] , що унеможливило подальше їх проживання у спірній кватирі. Позивачі були вимушені покинути дане житло не з власної волі, оскільки зрозуміло, що колишня цивільна дружина [PERSON] разом з донькою не могли надалі проживати з новою родиною позивача за первісним позовом. Також, позивачі зазначають, що іншого житла, крім того, в якому вони зареєстровані, не мають. Позивачі просять суд їх зустрічний позов про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення в житлове приміщення задовольнити та вселити їх у вказану квартиру, стягнути з відповідача судові витрати на користь позивачів за зустрічним позовом. У відзиві на зустрічну позовну заяву сторона відповідача зазначає, що позовні вимоги позивачів є безпідставними, надуманими та такими, що суперечать законодавству України. Так, позивачі зазначають, що виїхали вони добровільно з вказаної квартири, у зв`язку з небажанням проживати разом з новою сім`єю відповідача за зустрічним позовом. Також, позивачі не зазначають, коли відповідач чинив їм перешкоди у праві користування спірної квартири та яким чином це відбувалось. Відповідач просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Крім того, просив суд постановити ухвалу про роз`єднання вимог за зустрічним позовом із вимогами за первісним позовом та постановити ухвалу про закриття провадження у справі за зустрічним позовом. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву представник позивача - адвокат Стрикаль О.В. зазначає, що [PERSON] та [PERSON] визнають ту обставину, що вони не проживають за місцем реєстрації у вказаній квартирі. Відповідачі, виїжджаючі добровільно з квартири, забрали, крім своїх особистих речей, також меблі, побутову та кліматичну техніку, яка була встановлена в квартирі. Посилання відповідачів на відсутність іншого житла, окрім того, в якому вони зареєстровані на праві приватної власності, не є підставою, яка б дозволяла їм зберегти право користування квартирою [ADDRESS] . Просив відмовити в задоволенні клопотання [PERSON] , [PERSON] про закриття провадження у справі та задовольнити позов [PERSON] . У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву представник позивачів - адвокат Папазова Г.А. зазначає, що посилання відповідача за зустрічним позовом не відповідають дійсності, оскільки позивачі мали вагомі причини непроживання у спірній квартирі, що й не спростовується самим відповідачем за зустрічним позовом, а саме те, що в 2018 році [PERSON] разом з новою сім`єю переїхали до спірної квартири, де раніше він мешкав разом з попередньою родиною. Враховуючи, що право на вселення в квартиру [ADDRESS] у складі родини з 5 чоловік (серед яких і [PERSON] , відповідач) отримував померлий батько відповідача за зустрічним позовом, позивачі мали поважні причини для подальшого непроживання у квартирі. Разом з тим, [PERSON] створив умови, за яких позивачі не могли надалі проживати у спірній квартирі. Відповідач обмежив можливість доступу позивачів до квартири, замінивши ключі. Таким чином, відповідачі за зустрічним позовом просять суд провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] - закрити, а зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] - задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Стрикаль О.В. в судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених в позові та інших поданих ними заявах по суті справи, при цьому заперечували проти задоволення зустрічної позовної заяви. Представник відповідачів - адвокат Папазова Г.А. в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог за первісним позовом просила відмовити, вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила суд їх задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що на підставі ордеру №5108, виданого Бюро по обміну житлової площі Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.09.1981 року [PERSON] (батько позивача за первісним позовом) отримав право на вселення в квартиру [ADDRESS] у складі родини в кількості п`ять чоловік, а саме: 1. [PERSON] , 2. [PERSON] (мати), 3. [PERSON] (дружина), 4. [PERSON] (син), 5. [PERSON] (донька дружини). Батько позивача помер [INFO] (а.с.88). [PERSON] та [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу однією сім`єю з 1996 року за адресою: [ADDRESS] . [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Відносини між [PERSON] та [PERSON] поступово почали погіршуватись, в результаті чого між ними зникло взаєморозуміння та подружжя розійшлося. З 2016 року [PERSON] почав проживати окремо від родини в орендованому житлі. [PERSON] та донька сторін - [PERSON] залишились проживати у вказаній квартирі. 31.10.2017 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 31.10.2017 року, а/з №3095. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народились двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . Станом на 29.05.2024 року в спірній квартирі зареєстровано п`ять осіб: 1.[PERSON] , (позивач) з 15.05.1997 року; 2.[PERSON] (відповідач) з 15.11.2007 року; 3.[PERSON] (відповідач) з 15.11.2007 року; 4.[PERSON] (син позивача) з 06.11.2018 року; 5.[PERSON] (син позивача) з 06.11.2018 року. Відповідачі за первісним позовом у вказаній квартирі зареєстровані, але фактично не проживають. В квартирі проживає позивач за первісним позовом [PERSON] з своєю родиною - дружиною [PERSON] та їх спільними дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до даних акту, засвідченого начальником ЖЕД №303 В.П.Борисенко від 19.04.2024 року, який видано на підставі заяви [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] з листопада 2018 року по теперішній час не проживають за адресою вищевказаної квартири. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Такі ж положення закріплені в п. 3 ст. 9 ЖК України - ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не приватизована. Сторони користуються вказаним житлом на підставі ордеру, тому житло належить до державного житлового фонду та спірні правовідносини регулюються нормами про договір найму жилого приміщення в державному житловому фонді та втрати підстав на проживання в ньому. Згідно з вимогами ч.ч. 1 і 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Положеннями статті 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже, право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Судом з`ясовано, що відповідач [PERSON] вселилася у спірне житлове приміщення як член сім`ї наймача цього житлового приміщення, а згодом у сторін народилась їх спільна дочка - відповідач [PERSON] , яка почала проживати у спірній квартирі. Позивач за первісним позовом посилається на ті обставини, що відповідачі виселились з спірної квартири добровільно в листопаді 2018 року та з цього часу відсутні без поважних причин, крім того вивезли свої речі (меблі, побутову техніку та інше) з квартири. Відповідно до п.п. 10-11 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року, постанова № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» - у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до положень ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Так, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за одночасної наявності двох умов - непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 755/1139/18). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Сторона відповідача в судовому засіданні наголошувала, що причини непроживання у спірній квартирі є поважними, оскільки в 2018 році [PERSON] разом з новою сім`єю переїхали до квартири та позивач створив умови, за яких відповідачі не могли надалі проживати у спірній квартирі. Крім того, [PERSON] обмежив можливість доступу відповідачів до квартири, змінивши ключі. Доказів зворотнього сторона позивача суду не надала. Відсутность відповідачів за місцем свого проживання з 2018 року у зв`язку з об`єктивною неможливістю їх проживання в спірній квартирі одночасно з дружиною позивача та їх дітьми не свідчить про втрату відповідачами інтересу до єдиного житла, в якому вони зареєстровані. Крім того, на підтвердження того факту, що відповідачі відносяться до вказного житла як до свого місця проживання надано відповідні докази -копію договору на виготовлення меблевої продукції від 26.03.2008 року, копію товарного чеку на телевізори від 10.11.2007 року, копію видаткової накладної від 01.04.2008 року та від 22.04.2008 року на кондиціонери та їх монтаж, копію чеку на диван від 07.06.2008 року, копію договору купівлі-продажу дверей від 29.04.2008 року (а.с. 116-130). Свідки зі сторони позивача - [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами сторін та складали акт про непроживання відповідачів в судовому засіданні пояснили, що за яких обставин виїхали відповідачі їм не відомо, на питання чи бачили як відповідачі вивозили свої речі теж не відомо. Отже, підстави для визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право користування спірною квартирою на підставі ст. 71 ЖК УРСР в зв`язку з тимчасовою відсутністю понад шість місяців відсутні, Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Виходячи з наведеного вище, обставин справи, встановлених судом, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено, а судом не встановлені підстави, передбачені ст.ст. 71, 72 ЖК України, на які посилається позивач за первісним позовом, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та не доведеність позовних вимог та в задоволені первісного позову слід відмовити. Щодо вимог зустрічної позовної заяви слід зазначити наступне. Позивачами за зустрічним позовом не надано доказів суду, що відповідач за зустрічним позовом дійсно чинить перешкоди права користування спірною квартирою. У випадку, якщо позивачі бажатимуть вселитися до спірної квартири, однак матимуть конкретні перешкоди з боку відповідача чи інших осіб у користуванні нею, вони не позбавлені права заявити негаторний позов про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, пославшись на конкретні події та факти щодо існування таких перешкод. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволення зустрічного позову.

Outcome: dismissed