Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: встановити факт самостійного виховання та утримання [PERSON] , [INFO] , неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду від 03.10.2023 року у справі №569/1895/23 було розірвано. Крім того, вказаним рішенням суду визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] , з батьком [PERSON] [INFO] . Вказує, що на підставі даного рішення він отримав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. 29 жовтня 2024 року на пункті пропуску «Рава-Руська» він зі своєю донькою намагався здійснити виїзд з України до Республіки Польща з метою відпочинку з дитиною під час осінніх канікул. На пункті пропуску «Рава-Руська» ним було надано працівнику прикордонної служби закордонні паспорти, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, свідоцтво про народження дитини, військово обліковий документ (тимчасове посвідчення № [NUMBER] з штрих кодом), довідку №18/9 про надання відстрочки з підставою самостійно виховує дитину та рішення суду від 03 жовтня 2023 року про визначення місця проживання дитини з батьком в якому є встановлений факт, що він самостійно виховую дитину. Тобто всі необхідні документи для перетину кордону. Однак йому було надано рішення про відмову в перетинанні державного кордону України. 30.10.2024 року до Державної прикордонної служби України 7 прикордонний карпатський загін ним було надіслано скаргу на рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 29 жовтня 2024 року. В результаті розгляду його скарги, йому було надано відмову у її задоволенні мотивуючи це тим, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України відносно нього було прийнято уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону правомірно, так я він зміг надати підтверджуючі документи на право виїзду за кордон в умовах воєнного стану, як чоловік, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років (в резолютивній частині рішення суду (додаток до скарги), не зазначено «самостійне виховання дитини», підстави для скасування рішення відсутні. Таким чином, йому було відмовлено у перетині кордону по причині відсутності в резолютивній частині рішення суду формулювання «самостійне виховання дитини». Хоча у рішенні Рівненського міського суду від 03.10.2023 року у справі №569/1895/23 даний факт був встановлений. Оскільки, встановити факт самостійного виховання та утримання дитини в інший спосіб не можливо, відтак він звертається до суду з проханням встановити даний юридичний факт. Встановлення даного факту є необхідним для захисту прав та інтересів дитини, а також моїх прав та інтересів, як батька, що займається самостійним вихованням на утриманням дитини, для тимчасового виїзду з дитиною за кордон, вирішення інших питань, пов?язаних із вихованням дитини, в т.ч. її навчанням, лікуванням, відпочинком, що пов?язано з виїздом за кордон. Зазначає, що станом на сьогоднішній день відповідачка [PERSON] перебуває за кордоном, а він продовжує самостійно виховувати та утримувати їхню доньку. Ухвалою суду від 21.05.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. 04.06.2025 [PERSON] подав до Рівненського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21.05.2025, в якій просив скасувати останню. Постановою Рівненського апеляційного суду від 28.08.2025 у справі №569/10142/25 ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 21.05.2025 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 08.09.2025 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 06.10.2025 відповідачкою [PERSON] наручно через канцелярію суду подано заяву, згідно якої позов визнає у повному обсязі, просить розгляд справи здійснювати без її участі. Ухвалою суду від 09.10.2025 здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Призначено підготовче судове засідання. Зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради подати до Рівненського міського суду письмовий висновок щодо розв`язання спору у справі №569/10142/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. 11.11.2025 Службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради подано до суду акт обстеження умов проживання від 07.11.2025. Ухвалою суду від 11.11.2025 закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 27.11.2025. Позивач в судовому засіданні 27.11.2025 позов підтримав, надав пояснення, близькі за змістом до обґрунтувань позову та просив його задовольнити. Відповідачка у судове засідання 27.11.2025 не з`явилася, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив таке. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів пункту 2 ч. 1 ст.315 ЦПК України, суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. За змістом ст. 315, 318 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів перебування на утриманні, якщо вони мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення особистих немайнових чи майнових прав. З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що малолітня дочка проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і самостійному вихованні. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в шлюбі з 13.07.2001, який рішенням Рівненського міського суду від 03.10.2023 року у справі №569/1895/23 було розірвано. Також, рішенням Рівненського міського суду від 03.10.2023 року у справі №569/1895/23 визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Від шлюбу сторони мають трьох дітей, двоє з яких повнолітні та малолітню дочку [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте знята з реєстрації 08.05.2025. Згідно довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 13.05.2025, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З акта обстеження умов проживання від 07.11.2025, складеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, встановлено, що [PERSON] проживає у будинку зі своїми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також згідно акту обстеження умов проживання від 07.11.2025, за результатами бесіди, [PERSON] , [INFO] , повідомила, що з мамою [PERSON] спілкується раз на місяць, яка скидає іноді кишенькові кошти. Судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] . Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та125 цього Кодексу. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст.14 та ч. 1 ст.15 СК України сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.ст.180,181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В розумінні приписів статті 206 ЦПК України, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. У цій справі, відповідачка не позбавлена батьківських прав, невизнана безвісно відсутньою або померлою, тобто її права не припинені і необмежені, ані в силу закону, ані за рішенням суду. Суд наголошує, що СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, під час судового розгляду таких доказів судом не здобуто та позивачем не надано. Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Суд звертає увагу, що діючий процесуальний закон унеможливлює ухвалення судових рішень на основі припущень, ймовірностей чи непідтверджених фактів. Доводи позивача проте, що рішенням рівненського міського суду Рівненської області від 03.10.2023 року у справі №569/1895/23 було доведено, що він, як батько самостійно виховує та утримує доньку [PERSON] , [INFO] , суд оцінює критично, оскільки вказаним рішенням суду було, в тому числі, встановлено, що "Під час бесіди малолітня [PERSON] пояснила, що з народження проживала однією сім`єю з мамою, татом, старшими братом та сестрою. У 2019 році мама поїхала до міста Київ. Вона пропонувала [PERSON] поїхати разом з нею, однак дівчинка відмовилася, оскільки в [PERSON] у неї багато друзів, школа яку вона відвідує та різні гуртки, яких [PERSON] не захотіла покидати. З мамою\~ [PERSON] спілкується\~по телефону.\~Коли [PERSON] \~приїжджає до\~Рівного,\~дитина охоче\~проводить час\~з мамою, але постійно проживати виявила бажання з татом." При цьому, предметом спору у справі №569/1895/23 було лише розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Крім того, твердження позивача про перебування відповідачки на час розгляду справи за кордоном не підтверджені жодними доказами та спростовуються, зокрема, подано відповідачкою 06.10.2025 наручно через канцелярію суду заявою про визнання позову. Суд також звертає увагу, що заявник просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024р. у справі № 201/5972/22. Таким чином, з огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини При цьому інші доводи позивача не спростовують висновків суду про необґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed