Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій позивачка просить стягнути на її користь з відповідача заборгованість у розмірі 1400000,00 гривень. Позовна заява обґрунтована тим, що 20.01.2022 [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти у сумі 1400000,00 гривень. Згідно розписки відповідач зобов`язався повернути позичені грошові кошти в повному обсязі в строк до 20.06.2022. У вказаний строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2025 відкрите провадження та призначений розгляд справи у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 13.03.2025, витребуваний від позивачки [PERSON] оригінал письмового доказу, а саме розписки від 20.01.2022, копія якої наявна в матеріалах справи. У підготовче засідання 13.03.2025 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 13.03.2025 до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача адвоката Непомнющого О.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача ті її представника, в якій заявник просить суд провести судове засідання призначене на 13.03.2025 без участі сторони позивача, наполягав на заявлених вимогах, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 13.03.2025 до Приморського районного суду м. Одеси від відповідача [PERSON] надійшла заява про слухання справи у відсутності відповідача, в якій заявник просить суд розглядати справу без його участі, не заперечує проти ухвалення рішення у його відсутності. Підготовче засідання відкладене на 13.05.2025. У підготовче засідання 13.05.2025 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2025 повторно витребуваний у позивачки [PERSON] оригінал письмового доказу, а саме розписки від 20.01.2022, копія якої наявна в матеріалах справи, підготовче засідання відкладене на 05.08.2025. У підготовче засідання 05.08.2025 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 05.08.2025 на адресу суду від представника позивача адвоката Прокоф`єва О.О. надійшла заява, в якій заявник просив суд провести підготовче засідання без участі сторони позивача та не заперечував проти закриття підготовчого провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2025 закрите підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, справа призначена до розгляду по суті на 14.10.2025. У судове засідання 14.10.2025 з`явився представник позивача адвокат Прокоф`єв О.О., який підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви та клопотання не подавав, правом на подання відзиву не скористався. Розгляд справи відкладено 20.11.2025 за клопотанням представника позивача у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, щодо яких у суду виникли запитання. У судове засідання 20.11.2025 з`явився представник позивача адвокат Прокоф`єв О.О., який підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви та клопотання не подавав. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 20.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 01.12.2025. Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та надавши оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно з ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України). Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1-2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Суд встановив, що 20.01.2022 [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 1400000,00 гривень, що підтверджується розпискою, складеною 20.01.2022. Оригінали зазначеної розписки від 20.01.2022 досліджений судом та долучений до матеріалів справи. Суд з`ясовував причини розбіжностей наданого представником позивача у судовому засіданні оригіналу розписки від 20.01.2022 із копією розписки від 20.01.2022, доданою до позовної заяви, які є однакові за змістом, одна не є ідентичними за способом написання. Представник позивача повідомив, що первісно видана розписка була втрачена позивачем, і на її прохання відповідач повторно написав розписку. Суд враховує, що до матеріалів справи долучений оригінал розписки від 20.01.2022, відповідач у заяві від 13.03.2025 не заперечує обставину отримання коштів у позику та зазначає, що не має можливості повернути власний борг. У постанові від 19.11.2025 у справі № 760/2567/20, провадження № 61-6898св25 Верховний Суд зазначив, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У постанові від 18.11.2020 у справі № 638/20102/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що втрата оригіналу розписки і виготовлення відповідачем нового оригіналу розписки, копія якої міститься в матеріалах справи, не спростовує доводи позивача про наявність зобов`язальних правовідносин. У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем зобов`язань з повернення суми позики у розмірі 1400000,00 гривень у встановлені у розписці строки. Відповідач такі докази суду не надав. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved