Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Скользнєва В.В., звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 03.06.1997 рішенням Василівського районного суду Запорізької області по цивільній справі №2-664 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було зареєстровано 29.01.1993 р. в Дніпрорудній райраді за актовим записом №21. З 1997 р. [PERSON] не мала ніяких відносин зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] з 2000 р. по сьогодні проживає однією родиною як чоловік та жінка з відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] народився [PERSON] про що було складено відповідний актовий запис ВЗАГС адміністрації м. Мегіон Ханти-Мансійського автономного округу, що знаходиться в Росії. В свідоцтві про народженні були вказані батьки: [PERSON] (колишній чоловік [PERSON] ) та громадянка України, [PERSON] . Однак, через те, що шлюб було розірвано на території України та видано було українське свідоцтво про розірвання шлюбу не були внесені відповідні відомості про це в реєстри актів цивільного стану в російській федерації. На момент народження [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] тимчасово проживали м.Мегіон Ханти-Мансійського округу, що знаходиться в Росії. Після народження спільної дитини звернулись до відділу ДРАЦС задля реєстрації народження. Однак, у зв`язку із тим, що відомості щодо розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не були внесені у відповідний реєстр, свідоцтво про народження було видано з автоматичного з урахуванням «офіційного» на той момент чоловіка [PERSON] . Дії [PERSON] були обумовлені тим, що вона була опікуном свого сина - [PERSON] (що посвідчується копією посвідчення серії [NUMBER] ) та прагнула отримати своїй дитині паспорт громадянина України по досягненню 14- річного віку, їй відмовили, адже документи, які є необхідними для оформлення паспорта є оригінали та копії паспортів обох батьків та свідоцтво про народження дитини разом із довідкою про належність до громадянства України одного з батьків. Для отримання паспорту в міграційній службі [PERSON] було роз`яснено, що за відсутності батька до підрозділу подається оригінал та копія витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої ст.135 Сімейного кодексу України. За змістом довідки про закінчення повного курсу навчання №6 від 29.05.2020 р. ДС№000576, [PERSON] закінчив повний курс навчання у комунальному закладі «Запорізька спеціальна загальноосвітня школа інтернат №2 Запорізької обласної ради. Так, в інтересах [PERSON] ще 16.05.2022 р. адвокат Усенко А.В., було направлено адвокатський запит до відділу записів актів громадянського стану м.Мегіона. Адвокатський запит був направлений з метою отримання інформації на підставі чого були внесені відомості про народження [PERSON] про батька [PERSON] (зі слів матері або по заяві матері та батька). Однак відповідь не отримали. В свою чергу у видачі паспорту громадянина України, позивачу відмовляли, адже дані свідоцтва про народження не містять в собі інформацію на підставі чого було видано свідоцтво (зі слів матері або за згодою батьків) а також у зв`язку із відсутністю оригіналу свідоцтва про народження. Відповідно до ч. 13 Постанови Верховної Ради України про затвердження положень про паспорт громадянина України розділ ІІ порядку видачі, обміну паспорта і користування ним, для одержання громадянин подає заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки 35х45; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України. Отримання рішення суду про встановлення батьківства потрібно позивачу для оформлення та отримання громадянства України на підставі ст.15 Закону України «Про громадянство». Цей процес значно ускладнений в тому, що відомості про батька в свідоцтві про народження позивача були внесені недостовірні, а лише на підставі штампу у паспорті про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . 15.06.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] . В подальшому відсутність судового рішення про визнання батьківства також буде порушенням права позивача як спадкоємця першої черги у разі смерті рідного батька [PERSON] у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовною заявою про визнання батьківства. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.07.2024 справа передана за територіальною підсудністю до Вільнянського районного суду Запорізької області. 14.08.2024 справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями надійшла до провадження судді Швець О.В. 15.10.2024 на виконання запитів суду надійшла відповідь, щодо місця реєстрації відповідача [PERSON] . Ухвалою судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 30.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого засідання. 28.01.2025 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Скользнєвої В.В. про призначення по справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи. Ухвалою суду від 13.03.2025 року призначено судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, провадження у справі зупинено. 17.03.2025 від представника позивача, адвоката Скользнєвої В.В. надійшла уточнена позовна заява про визнання батьківства, в якій крім того заявлено клопотання про залучення в якості відповідача [PERSON] . 07.05.2025 на виконання ухвали суду від 13.03.2025 до суду надійшов висновок експерта за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи. 08.05.2025 ухвалою суду відновлено провадження по справі та призначено підготовче судове засідання про справі на 22.05.2025. 22.05.2025 ухвалою суду залучено [PERSON] до участі у справі як відповідача. Ухвалою від 07.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за вказаною позовною заявою до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, при цьому, представник позивача через систему «Електронний суд» подала заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити у відсутність сторони позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Водночас, 19.11.2024 до суду надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Водночас, надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Враховуючи подані заяви, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 29.01.1993 року уклали шлюб, який рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 03.06.1997 розірвано. (а.с. 13-14). Згідно свідоцтва про народження від 16.02.2001 виданого Відділом ВЗАГС адміністрації м.Мегіон Ханти-Мансійського автономного округу, перекладеного з російської на українську мову, [PERSON] народився [INFO] у м. Мегіон Ханти-Мансійський АО Тюменська область, Росія, про що виконано відповідний запис акту про народження за №84 від 15.02.2001 у відділу ВЗАГС адміністрації м.Мегіон Ханти-Мансійського автономного округу та його батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.16-17). Відповідно до рішення Вільнянського районного суду Запорізької області (справа №314/1281/22) [PERSON] визнано недієздатним та призначено опікуна його матір [PERSON] (а.с.6), яка представляє його інтереси в суді. Відповідно до Висновку експерта від 28.04.2025 №СЕ-19/108-25/5880-БД за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події складає 99,999999999998%. (а.с.162-172). У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлену цим кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Згідно роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу та перебування у ньому, встановленням, оспорюванням і позбавленням батьківства, усиновленням, вихованням неповнолітніх дітей, а також з інших сімейних правовідносин необхідно виходити з положень Конституції України про шлюб, права й обов`язки у шлюбі та сім`ї, охорону дитинства, материнства, батьківства, додержувати норм КпШС України, ЦПК України, Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх», інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні правовідносини. Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги підстави визнання батьківства, зокрема: докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини, спільне виховання та утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01.01.2004, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини 2 статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015, у справі № 6-20цс15. Оскільки [PERSON] , питання визнання батьківства щодо якого вирішується у даній справі народився [INFO] до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України). Взаємні права та обв`язки батьків і дітей ґрунтуються на походженні дітей, засвідченому у вставленому порядку. (ст. 51 КпШС України). Відповідно до ст. 52 КпШС України, походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків. Згідно ст.54 КпШС України, батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-якого з них. З наданих суду доказів встановлено, що оскільки станом на дату народження [PERSON] - [INFO] , [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі оскільки не оформили належним чином розірвання шлюбу, батьком [PERSON] у його свідоцтві про народження, на підставі положень ст. 54 КпШС України, зазначений [PERSON] . За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст.53 Кодексу про шлюб та сім`ю України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Як роз`яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, слід звернути увагу судів на те, що заяви про встановлення батьківства можуть бути прийняті до судового розгляду, якщо в органах РАГС проведено реєстрацію народження дитини. Згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. На підтвердження батьківства [PERSON] проведена молекулярно-генетичної експертизи, де відповідно до Висновку експерта від 28.04.2025 №СЕ-19/108-25/5880-БД за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Ймовірність даної події складає 99,999999999998%. (а.с.162-172). Окрім цього, Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07.05.2009). Відповідно до ст. ст.76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (ч. 1 ст. 102 ЦПК України). На переконання суду висновок Запорізького науково - дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/108-25/5880-БД від 28.04.2025 є належним доказом у справі та підтверджує факт батьківства [PERSON] відносно [PERSON] . Докази на спростування вказаного висновку суду не подано та в матеріалах справи відсутні. Водночас, оскільки повний витяг з актового запису про народження дитини відсутній, витребувати його не можливо у зв`язку з припиненням дипломатичних відносин, суд зазначає наступне, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється у тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13, провадження № 61-19815сво19). Нормами, які регулюють питання визнання батьківства у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, є стаття 53 КпШС України, з компаративного (порівняльного) аналізу якої установлено відсутність регулятора, який визначав би уніфіковане правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли дитина після досягнення нею повноліття ініціює перед судом питання про визнання батьківства чоловіка, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. З`ясовуючи зміст частини другої статті 53 КпШС України, чи встановлюється тут вимога про обов`язкову наявність у Книзі реєстрації народжень запису про батька дитини, вчиненого за вказівкою матері, саме на момент вирішення судом питання про прийняття позову до розгляду (що не врегульовано нормами чинного законодавства), необхідно враховувати частину десяту статті 10 ЦПК України, згідно з якою забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. Неможливість визнання батьківства у такому випадку не залежить від волі та бажання ймовірного біологічного батька, а також дитини, яка досягла повноліття, а стоїть у залежності лише від умов, визначених законодавцем, за яких особа може подавати відповідний позов. Разом з тим, відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, який є законним представником дитини та вважає [PERSON] біологічним батьком сина, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Обов`язки держави, які випливають із конвенційних прав і свобод, можна поділити на дві групи: негативний обов`язок і позитивні обов`язки. Негативний полягає в утриманні від неправомірного втручання у права та свободи. Позитивні обов`язки - створення законодавчих та інституційних механізмів для гарантування кожному, хто перебуває під юрисдикцією держави, ефективного використання прав і свобод та їх відновлення в разі порушення. Усі позитивні обов`язки держави можна поділити на матеріальні та процедурні. Матеріальні (субстанційні, сутнісні) зобов`язання - це основні заходи, які необхідні з боку держави для повного здійснення гарантованих прав людини, тоді як процедурні зобов`язання полягають у встановленні державою внутрішніх процедур, які спрямовані на забезпечення більш ефективного захисту осіб, яке вимагає в кінцевому результаті достатніх засобів для порушених прав людини. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя. Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). При цьому при вирішенні спору про визнання батьківства суди повинні не допускати порушення статті 8 Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ. У рішенні від 13 жовтня 2020 року у справі «KOYCHEV v. Bulgaria» (заява №32495/15) ЄСПЛ виснував про те, що неможливість стверджуваного біологічного батька дитини домогтися розгляду по суті питання про визнання його батьківства є порушенням статті 8 Конвенції. Хоча національні органи та суди у своїх рішеннях навели конкретні причини, які, на їхню думку, виправдовували відмову у наданні дозволу заявникові встановити своє батьківство, процес прийняття цих рішень, як вбачається, не гарантував належного захисту інтересів заявника та не дав змоги детально оцінити факти і збалансувати відповідні інтереси. Як наслідок, ЄСПЛ визнав, що, незважаючи на широкі межі свободи розсуду, наданої державам у таких справах, право на повагу заявника до його приватного життя було порушено. Порушення статті 8 Конвенції установлено також тоді, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (рішення від 18 травня 2006 року у справі «Ружанські проти Польщі» («Rozanski v. Poland», заява №55339/00, § 78, 79). На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини» («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», заява №48494/06, § 33-38). Той факт, що національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, як такий не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», №48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33). Тим не менш, абсолютна неможливість передбачуваного біологічного батька намагатися встановити своє законне батьківство лише на тій підставі, що інший чоловік уже визнав батьківство дитини, про яку йде мова, без розгляду конкретних обставин справи та різноманітних інтересів, що поставлені на карту, було визнано Судом таким, що порушує статтю 8 Конвенції («Rozanski v. Poland», №55339/00, 18 травня 2006 року, §§ 77-79)». У справах, в яких чоловік бажає ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини, суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви №40660/08 та №60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню, проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99) (YAKUSHEV v. UKRAINE, №15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року). У системній сукупності із відсутністю заборони застосування частини другої статті 53 КпШС України у випадку, коли дитина народилася у чоловіка та жінки, які у шлюбі не перебували, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду. Таким чином, на підставі аналізу норм права та встановлених фактичних обставин цієї справи, суд приходить до висновку, що позов представника дитини [PERSON] , який досяг повноліття та вважає [PERSON] своїм біологічним батьком, який в момент його зачаття та народження не перебував у шлюбі із його матір`ю, а запис про його батька у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час його народження перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON] , підлягає розгляду судом згідно з частиною другою статті 53 КпШС України. При цьому слід зауважити, що сімейні правовідносини є надчутливими, предметом спорів часто виступає доля дитини, а тому судам слід уникати уніфікованого підходу та надмірного формалізму при тлумаченні та застосуванні норм права. Розглядаючи спірні правовідносини судам необхідно належним чином встановити, чи було порушено право позивача на приватне життя, визначити найкращі інтереси дитини, оцінити баланс інтересів ймовірного батька, сім`ї та дитини. Вказані правові висновки висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 у справі №639/2026/17. За змістом ч. 1 ст. 189 КпШС України, реєстрація встановлення батьківства провадиться на підставі спільної заяви батьків або судового рішення. В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998 роз`яснено судам, що в тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про встановлення батьківства мають розглядатися лише одночасно з вимогами про вилучення відомостей про батька із актового запису про народження дитини, яким підтверджувалось інше її походження. Згідно ст.190 КпШС України, на підставі акта про встановлення батьківства органи реєстрації актів громадянського стану вносять відомості про батька в актовий запис і видають нове свідоцтво про народження дитини. Згідно з роз`ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3 відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Відповідно до п. 20 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні від 18.10.2000 № 52/5, затверджених наказом Міністерства юстиції України, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до пунктів 2.13, 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, різновидом яких є актовий запис про народження дитини, є серед іншого і рішення суду про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження. Зміни, доповнення, виправлення, зазначені в рішенні суду, вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Крім того, позивач просить поновити в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про народження [PERSON] , а також, з урахуванням внесених змін, видати нове свідоцтво про народження, оскільки первинна реєстрація здійснювалась на території РФ, відомості про реєстрацію дитини в України відсутні. За приписами статті 134 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п.1.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року № 96/5, далі (Правила), внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у випадках, передбачених чинним законодавством. Згідно з п.1.7 Правил зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил. За змістом ч.ч.5, 6 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» у разі якщо актовий запис цивільного стану, до якого необхідно внести зміни у зв`язку з усиновленням, скасуванням усиновлення, визнанням усиновлення недійсним, визнанням та встановленням факту батьківства, материнства, а також доповненням і виправленням відомостей, що в ньому містяться, було складено компетентним органом іноземної держави, з якою Україною не укладено договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних і сімейних справах, або якщо законодавством іноземної держави встановлено інший порядок внесення змін, відмінний від передбаченого законодавством України, актовий запис цивільного стану попередньо поновлюється відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника. Про поновлення актового запису цивільного стану та внесення до нього відповідних змін повідомляється компетентному органу іноземної держави. Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені по справі обставини, оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved