Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, в якому просить визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю, визнати право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку в порядку поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку за набувальною давністю. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що виконавчим комітетом Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області 16 травня 1970 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Рішенням Виконкому Клеванської селищної ради депутатів від 25 лютого 1971 року [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Протягом спільного подружнього життя позивачка [PERSON] разом із [PERSON] спільними зусиллями побудували житловий будинок [ADDRESS] , в якому позивачка проживає і на сьогодні.? 23 жовтня 1986 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського районного управління юстиції шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] та [PERSON] поділили спільно нажите майно таким чином, що [PERSON] взяв собі грошові заощадження, а будинок залишив позивачці, після чого [PERSON] поїхав на постійне місце проживання у російську федерацію. На початку 2024 року [PERSON] , маючи намір подарувати вищевказаний будинок своїй дочці [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу за посвідченням Договору дарування нерухомого майна. Під час підготовки документів, нотаріус повідомив [PERSON] , що будинок, який вона все життя вважала своїм, згідно з документами їй не належить. Оскільки спірний будинок, який рахується за [PERSON] , значиться 1971 року побудови та те, що позивачка та [PERSON] у період з 16 травня 1970 року по 23 жовтня 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у силу норм КпШС України, позивачка вважає, що спірне майно було спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . З моменту завершення будівництва та вселення в будинок в 1971 році і до сьогоднішнього часу, тобто понад 53 роки, позивачка [PERSON] добросовісно, відкрито, безперервно, володіла і володіє спірним будинком, постійно відкрито і добросовісно проживає у зазначеному будинку, сплачує комунальні платежі, підтриму будинок в належному стані для проживання, здійснює поточні ремонтні роботи, за особисті кошти провела газифікацію. За весь час [PERSON] жодного разу не проявив інтерес до цього житлового будинку. Позивачка також після виявлення неможливості укладення договору дарування у жовтні 2024 року з`ясувала, що [PERSON] помер [INFO] у росії. З огляду на усе вищеописане, позивачка вважає, що має право отримати також право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. При обґрунтуванні позовних вимог [PERSON] посилається на статті 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю 1969 року, ст.ст. 328, 344 ЦК України, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17. Ухвалою суду від 19.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання з викликом учасників. Ухвалою суду від 20.05.2025 року визнано обов`язковою явку представника відповідача Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області у підготовче засідання. Ухвалою суду від 23.06.2025 р. задоволено клопотання представника позивачки адвоката Штогун Н.Є. про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] . Ухвалою суду від 04.08.2025 р. закрито підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті. У відзиві вх.\~10108\~від 06.06.2025\~р.\~представник відповідача\~Клеванської селищної\~ради Бахчиванжи С.Ю. вказує, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково. Вказується, що сторона відповідача не заперечує щодо визнання 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] за позивачем [PERSON] за набувальною давністю. Клеванська селищна рада вважає позовні вимоги в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] - необґрунтованими. Так само, селищна рада не визнає позовні вимоги щодо визнання 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] за позивачем в порядку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, шлюб розірвано було 23 жовтня 1986, право власності на вказаний будинок оформлено 05 грудня 1989 року, більше ніж через три роки. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, заяв про його поновлення з обґрунтуванням причин такого пропуску не надходило. В обґрунтування своєї позиції, сторона відповідача зазначає, що 23 жовтня 1986 року Відділом ДРАЦС Рівненського РУЮ шлюб було між [PERSON] та [PERSON] розірвано (витяг з ДРАЦСУ № 00048669055 від 10.01.2025р.), після чого [PERSON] поїхав на постійне місце проживання у російську федерацію. Залишається невизначеним, коли саме [PERSON] виїхав. Свідчення свідків викликають сумніви та є недопустимими доказами по справі. Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння видане 05.12.1989 року на підставі рішення виконкому Клеванської селищної Ради народних депутатів №186 від 25.10.1989 р. Довідка-характеристика від 02.12.1989р. № 347 видана [PERSON] в якій вказано, що власником є [PERSON] , довідка-характеристика від 05.12.1989 р. № 149, видана [PERSON] , на підтвердження до матеріалів додані копії завірених документів «згідно з оригіналом» [PERSON] . Тобто, позивач має оригінали вказаних документів, які видавались [PERSON] у 1989 році, який вже з 1976 року за поясненнями свідків, а з позову з 1986 року був відсутній за адресою в селищі Клевань. Неможливо визначити хто подавав заяви до виконкому Клеванської селищної Ради народних депутатів, на підставі яких документів, хто звертався за отриманням вищевказаних документів, бо шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 23 жовтня 1986 року. 02.07.2025 р. на адресу суду надійшли письмові пояснення вх.№12158 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] . У своїх поясненнях третя особа [PERSON] зазначає, що викладені вимоги у позовній заяві [PERSON] до Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області вона підтверджує, позовну заяву просить задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] вказує, що в період 1976-1977 років її чоловік [PERSON] дійсно поїхав на постійне місце проживання до росії. З того часу, як її чоловік поїхав, позивач вільно та відкрито володіла житловим будинком. Розірвання шлюбу у 1982 році зареєстрували на підставі відповідної заяви [PERSON] , надісланої з м.Братськ (Іркутська область, росія), відтак реєстрація розірвання шлюбу відбувалася заочно. При цьому, Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 05.12.1989 р. в сільській раді отримувала саме [PERSON] . Представник позивачки адвокат Штогун Н.Є. також позовні вимоги підтримала, наголосивши на тому, що жодного разу представники відповідача Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області та уповноважені особи не відмовили позивачу [PERSON] в оформленні будь-яких необхідних документів на її будинок і ніхто не поставив під сумнів її право власності на будинок [ADDRESS] . Також представник позивача зазначає, що доводи представника відповідача щодо пропуску строків позовної давності позивачем у зверненні до суду із вимогою визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та порядку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку є необґрунтованими. Представник позивача вказує, що єдиний раз, коли позивач не змогла реалізувати своє право на спірний будинок це жовтень 2024 року, коли вона звернулась до приватного нотаріуса на консультацію із запитом щодо укладення договору дарування будинку для своєї дочки. До того позивач не знала, що вона не має права розпоряджатись своїм будинком. У судовому засіданні представник відповідача підтримав відзив. У судовому засіданні третя особа [PERSON] просить позовні вимоги задовільнити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, суд дійшов наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 16.05.1970 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Клеванської сільської ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис №18. Після укладення шлюбу прізвище дружини було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00048668886 від 10.01.2025 р. 23.10.1986 р. шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 16.05.1970р., було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00048669055 від 10.01.2025 р. Таким чином, шлюб [PERSON] та [PERSON] тривав з 16.05.1970 р. по 23.10.1986 р. Житловий будинок [ADDRESS] , було побудовано у 1971 р. Це вказується у висновку про вартість майна, створеного ПП «ОЦІНКА», а також у технічних характеристиках будинку. З наведеного випливає, що будинок побудовано в період, коли [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. 05.12.1989 р. виконавчим комітетом Клеванської сільської ради на підставі рішення виконкому Клеванської селищної ради №186 від 25.10.1989р. на ім`я [PERSON] видано Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння на житловий будинок (домоволодіння) [ADDRESS] . Як вбачається із Договору про надання послуг з газопостачання населенню №115 від 27.06.2000р. та із Договору про надання послуг з газопостачання №404068 від 30 травня 2006 р., позивачка [PERSON] отримувала послуги з газопостачання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Договору про користування електричною енергією за особовим рахунком № [NUMBER] , підписаним між ЗАТ «Ей-І-Ес Рівнеенерго» Рівненський сільський РЕМ 08.11.2005 р., позивачці [PERSON] також надавалися послуги з енергопостачання на об`єкті за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Типового договору про надання послуг електрозв`язку від 20.10.2003 р. [PERSON] надавалися послуги телефонного зв`язку, адресою споживача зазначено: [ADDRESS] . Також, як зазначено у Довідці, виданій відділом «Центр надання адміністративних послуг» Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 21.01.2025 року за вих.№0208/09-01/25, [PERSON] , [INFO] , дійсно з 1976 року та по теперішній час за адресою [ADDRESS] , фактично не проживав. Громадянка [PERSON] , [INFO] , за цей період проживала фактично одна. Довідку видано згідно із свідченнями свідків: №13 від 20.08.2025 р. [PERSON] ; №14 від 20.01.2025 р. [PERSON] . Окрім того наведене підтверджується показаннями свідка [PERSON] та третьої особи [PERSON] - доньки позивача, яку за її згодою було допитано у судовому засіданні в якості свідка. Таким чином, факт непроживання [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] з 1976 року і до сьогодні підтверджено сукупністю належних та допустимих доказів. [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер у с. Ярково Ярковського району Тюменської області (росія), що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом запису актів громадянського стану адміністрації Ярковського муніципального району Тюменської області від 03.06.2019 р. Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини відповідно до положень ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця, а якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з матеріалів справи, особами, які могли б спадкувати майно після [PERSON] на підставі ст.1261 ЦК України донька [PERSON] та син [PERSON] , обидва [INFO] . Факт родинних стосунків між [PERSON] та [PERSON] підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Клеванською сільською радою 25.12.1979 р., актовий запис №92, та Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Клеванською сільською радою Рівненського району Рівненської області від 12.04.1991 р., актовий запис №9. Факт родинних стосунків між [PERSON] та [PERSON] підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Клеванською сільською радою 25.12.1979 р., актовий запис №91. [INFO] [PERSON] помер у с.Ярково Ярковського району Тюменської області (росія), що підтверджується відповідним Свідоцтвом про смерть. Згідно з витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79988073, сформованим приватним нотаріусом Товтин С.В. від 06.02.2025 р., за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня. Відповідно, спадкова справа щодо спадщини [PERSON] нотаріусами на території України з часу відкриття спадщини [INFO] не заводилася, можливі спадкоємці померлої особи з приводу оформлення спадщини не зверталися. Щодо визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем 1/2 частки у спільному майні. Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. На час закінчення будівництва житлового будинку (1971 рік) порядок державної реєстрації права власності на житлові будинки регулювалася підзаконними нормативними актами - зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Питання видачі правовстановлюючих документів на нерухоме майно врегульовувалось також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №1/5 від 19 січня 1976 року. Необхідність реєстрації і технічної інвентаризації належного, в тому числі, громадянам житлового фонду була передбачена також Постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР». Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом з тим, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до положень ст. ст. 100, 101 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок. Слід зауважити, що положення цього Кодексу не пов`язували наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією чи отриманням документа, який посвідчує право власності особи на житловий будинок. Верховним Судом України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалено постанову, в якій зазначено, що згідно з вимогами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме викладено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Відповідно, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та згаданої вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , збудований у 1971 році. Отже, фактично право власності на вказаний будинок виникло у подружжя після побудови житлового будинку у 1971 році - в період, коли [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Відтак, судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки був набутий ними під час шлюбу. З огляду на наведене, позовні вимоги щодо визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку як на частку у спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу, слід задоволити. Щодо застосування строків позовної давності при вирішенні питання задоволення вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя. Представник відповідача у відзиві просить застосувати позовну давність до вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, на що суд зауважує наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено у ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому Позовна давність обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06.11.2019 року у справі № 203/304/17. Матеріали справи не містять доказів заперечення права [PERSON] на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за [PERSON] , що вимагало би від [PERSON] вжиття заходів щодо його захисту шляхом пред`явлення цивільного позову. З матеріалів справи не вбачається доказів того, що протягом володіння, користування та розпорядження майном у [PERSON] виникали будь-які перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок до її звернення до нотаріуса у жовтні 2024 року. Отже, суд не вбачає наявності підстав для застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності за клопотанням сторони відповідача. Щодо набуття права власності на 1/2 частку житлового будинку, належної [PERSON] , за набувальною давністю. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав») Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав») Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Також, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2025р. у справі № 461/5075/23 зазначено, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Факт того, що [PERSON] не проживав у житловому будинку, який розташований у [ADDRESS] , з 1976 року, підтверджено показаннями свідків у судовому засіданні та довідкою Відділу "ЦНАП" Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області від № 0208/09-01/25 від 21.01.2025 р. У вказаній довідці Відділу "ЦНАП" Клеванської селищної ради вказується на те, що [PERSON] проживала у житловому будинку у [ADDRESS] , з 1976 року. Відповідно до відомостей, що викладені у паспорті громадянина України [PERSON] , місце проживання позивачки зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 01 грудня 1988 року. Донька [PERSON] [PERSON] , яка залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в своїх поясненнях вказує, що не заперечує проти визнання права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] . Суд також бере до уваги те, що відповідач Клеванська селищна рада Рівненського району Рівненської області у відзиві вказує, що в частині набуття [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку за правом набувальної давності не заперечує проти задоволення позовних вимог. Зважаючи на зазначене вище, суд дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку набувальної давності на нерухоме майно. Щодо вирішення питання про стягнення з відповідача судових витрат позивача у розмірі 29000,00. 13.10.2025 р. представником позивачки адвокатом Штогун Н.Є. через систему «Електронний суд» було подано заяву вх.№18919 про стягнення судових витрат, в якій сторона позивача просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати у розмірі 26000,00 грн. 14.10.2025 р. представником відповідача Бахчиванжи С.Ю. було подано до суду заперечення вх.№19055 на заяву представника позивача про стягнення судових витрат, в яких заявник просить суд відмовити у задоволенні згаданої заяви про стягнення судових витрат. 14.11.2025 р. представником позивачки адвокатом Штогун Н.Є. через систему «Електронний суд» було подано нову заяву вх.№21607 про стягнення судових витрат, в якій сторона позивача просить стягнути 29000,00 грн. судових витрат, долучивши до заяви докази понесення позивачкою таких витрат. 20.11.2025 р. представником відповідача Бахчиванжи С.Ю. також було подано заперечення вх.№22026 на заяву сторони позивача про стягнення судових витрат від 14.11.2025 р. При вирішенні вимоги в частині відшкодування витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із загальним правилом розподілу судових витрат між сторонами, шо передбачено частиною 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України. За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем заявлено про стягнення з відповідача 29000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Пунктами 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду подано: копію договору про надання правової допомоги від 29.10.2025 року, копію акта приймання-передачі наданої правничої допомоги до договору від 13.10.2025 року на суму 26000,00 грн., з яких консультація, аналіз обставин справи, виготовлення додатків та складання позовної заяви 20000,00 грн, участь у судовому засідання 29.05.2025 р. 3000,00 грн., участь в судовому засіданні 04.08.2025 р. 3000,00 грн.; акт приймання-передачі наданої правничої допомоги до договору від 14.11.2025 р., в якому також зазначено про 3000,00 грн. за участь адвоката в судовому засіданні 10.11.2025 р. Як вбачається із п.4.3. Договору про надання правової допомоги від 29.10.2024 року, укладеного між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «ПРОКСІ», розмір гонорару визначається в Актах приймання-передачі наданої правової допомоги, які надаються адвокатським об`єднанням клієнту за результатами виконання доручень останнього. Клієнт підписує такі акти у триденний строк з дня їх отримання та повертає адвокатському об`єднанню. Згідно із п. 4.4. Договору про надання правової допомоги акт приймання-передачі наданої правової допомоги вважається підписаним, якщо протягом трьох днів з моменту його отримання клієнт не надав адвокатському об`єднанню письмові аргументовані заперечення на акт. У п.4.5. Договору клієнт сплачує гонорар не пізніше п`яти календарних днів з моменту надання адвокатським об`єднанням акту приймання-передачі наданої правової допомоги. Відповідно до п.4.9. Договору правову допомогу, що надається адвокатським об`єднанням, клієнт оплачує в гривнях у безготівковій формі на рахунок адвокатського об`єднання. З наведених умов договору вбачається, що понесення позивачкою судових витрат на оплату правової допомоги повинно підтверджуватися документами, з яких би вбачалося здійснення нею оплати відповідної суми в порядку, визначеному у п.4.9. Договору. Стороною позивача таких документів не надано. Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Таких висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 23.11.2020 р. у справі №638/7748/18 (61-13573св19). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Як визначено у ч.2 ст.174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Першою заявою по суті справи, поданою стороною позивачки [PERSON] , є позовна заява. В порушення вимог ч.1 ст.134 ЦПК України стороною позивача у позовній заяві орієнтовного розрахунку суми судових витрат не наведено. Відповідно до ч.2 ст.134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Врахувавши усе зазначене вище, суд дійшов висновку, що у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 29000,00 грн. слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 2666,89 грн.

Outcome: approved