Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

15.04.2025 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд Зняти (скасувати) арешт від 07.05.2010 року в межах виконавчого провадження номер за ЄДРВП № 19559231 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-6553/09, що виданий 04.03.2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі Миколаївського РУ Приватбанк заборгованість по кредитній угоді у розмірі 121836,41 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого по справі суддю Нікітіна Д.Г. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 21.04.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. До суду від представника позивача надійшла заява, в якій він просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача АТ КБ "Приват Банк" надав до суду відзив, просив в позові відмовити та розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надав до суду відзив, просив в позові відмовити та розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, просив розглядати справу у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідно до ч.2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного: Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва по справі № 2-6553/09 від 10 вересня 2009, яке набуло законної сили 22 вересня 2009 року (в Апеляційному порядку не оскаржувалось): «...Стягнути з [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі Миколаївського РУ Приватбанк заборгованість по кредитній угоді у розмірі 121836,41 грн. У Заводському відділі державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області здійснювалось виконавче провадження №19559231 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-6553 від 04.03.2010 виданого Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 123 304,77грн. 07.05.2010 в ході здійснення виконавчого провадження постановою про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника, відповідні дані внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 23.12.2015 виконавче провадження №19559231 завершено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 21.04.1999 № 606-ХІУ), згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» та наразі знищено. З наведеного вбачається, що підстав для перебування під арештом нерухомого майна не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що є підставою для звернення до суду з цим позовом, оскільки, іншим шляхом відновити порушені права позивачки неможливо. Згідно із частиною 1статті 316 ЦК Україниправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно дозаконуза своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не забороненізаконом, зокрема із правочинів (частина 1статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин 1, 2статті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зістаттею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 4статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1статті 19 ЦПК Україниможуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини 1, абзацу 1 частини 2, частин 4, 5статті 59Закону України «Про виконавче провадження`особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. У постанові від 14.08.2023 року у справі №927/322/14 Верховний Суд зазначив, що закінчення виконавчого провадження у розумінні вимог вказаногоЗакону України«Про виконавче провадження»передбачає зняття арешту та скасування вжитих раніше заходів примусового виконання рішення про що зазначається у постанові про вчинення відповідної дії. Згідно із частиною 1, пунктом 1 частин 2статті 18Закону України«Про виконавче провадження»виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець, зокрема, здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Суд враховує, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно доЗакону України «Про виконавче провадження»підлягає примусовому виконанню. Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, відсутності боргу або вимог перед особою, яка придбала право вимоги за зобов`язанням, на виконання якого видавався виконавчий документ, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод(даліКонвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормамКонституції Українита Конвенції. Згідно зістаттею 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2ст. 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормамКонституції Українита Конвенції. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцієюі законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У даній ситуації відмова в знятті арешту, накладеного на нерухоме майно позивача, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо реалізації нею права власності. Крім того, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином,зважаючи на встановлені обставини, враховуючи, що подальше існування обтяження (арешту) всього нерухомого майна, що належить [PERSON] , перешкоджає позивачу реалізувати своє право володіння та розпорядження, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність зняття арешту. Відповідно дост. 141 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову.

Outcome: approved