Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

У грудні 2023 року керівник Самарівської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Самарівської районної державної адміністрації, звернувся до суду з позовом, у якому просить: -усунути перешкоди у здійсненні Самарівською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285500:03:016:0384, яка розташована на території Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Самарівської районної державної адміністрації з правом постійного користування державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України» із незаконного володіння [PERSON] ; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285500:03:016:0384 у Державному земельному кадастрі; -cтягнути з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір. В обґрунтування права на звернення до суду в інтересах позивача, послався на положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 3, ч.\~4 ст. 56 ЦПК України, указуючи, що «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду є порушення інтереси держави в особі Самарівської районної державної адміністрації як розпорядника землями державної власності, а спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, залишається у державній власності та до комунальної власності передана бути не може. Отже,\~на території\~Самарівського району\~повноваження щодо\~вилучення та\~розпорядження земельними\~ділянками державної\~власності лісогосподарського\~призначення в\~межах сіл,\~селищ,\~міст районного\~значення здійснюються\~Самарівською районною\~державною адміністрацією.\~Вилучення з\~порушенням земельного\~законодавства земель\~лісового фонду,\~зміна їх\~цільового призначення\~та передача\~у власність,\~порушує права\~та інтереси\~держави в\~особі Самарівської\~районної державної\~адміністрації використовувати\~спірні земельні\~ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Самарівською окружною прокуратурою Дніпропетровської області виявлені порушення вимог законодавства при передачі земельних ділянок державного лісового фонду у приватну власність. Прокурор зазначає, що п. 123\~Рішення Піщанської сільської ради № 1-18-У від 12\~березня 2008\~року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території [ADDRESS] » [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку, та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, на території [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення [PERSON] отримав Державний акт на право власності серії ЯЕ № 980323 від 31\~березня 2008\~року; земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1223285500:03:016:0384. Таким чином на теперішній час «титульним» власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Відповідно до інформації філії ДП «Ліси України» Новомосковське лісове господарство» земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:016:0384 згідно з планово-картографічною документацією входить до складу земель державного лісового фонду України та розміщена в кварталі [NUMBER] виділ [NUMBER] \~Новомосковського лісництва, відноситься до земель лісогосподарського призначення, тобто земель державного лісового фонду. Вилучення цієї земельної ділянки із складу Держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалося, землевпорядна документація на цю земельну ділянку до лісгоспу не надходила. Таким чином, заволодіння указаною вище земельною ділянкою лісогосподарського призначення відбулося з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України, а саме ст. 1, 7 Лісового кодексу України та ст. 19, 55, 57, 84, 122, 149 Земельного кодексу України. Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка, що передана у приватну власність відповідача, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства, при наданні спірної земельної ділянки зміни цільового призначення землі з «лісогосподарського» на «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» не відбулось, земельна ділянка у землекористувача не вилучалася, порядок відшкодування втрат лісогосподарського виробництва належним чином не визначався та не затверджувався, прокурор просить задовольнити позов. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись з позовом, через свого представника - адвоката Біжко\~Ю.\~О., подав відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на неналежно обраний прокурором спосіб захисту, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, сторона відповідача посилається на те, що з віндикаційним позовом орган прокуратури вже звертався до суду, про що свідчить додана до позову постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09\~листопада 2009 року у справі №\~30/172-09. Відповідно, за результатами розгляду справи, судом апеляційної інстанції було залишено без змін ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23\~вересня 2009 року про припинення провадження у справі. Отже, повторний перегляд правовідносин між цими сторонами, шляхом обрання іншого способу захисту, який до того ж є неналежним, є порушенням принципу правової визначеності, як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації прав людини на справедливий суд. Прокурор, не погоджуючись з викладеним у відзиві на позов, подав пояснення, у яких окрім обґрунтування належності способу захисту, обраного ним і зазначеного у позові, зазначив, що постанова Дніпропетровського\~апеляційного господарського\~суду від\~09\~листопада\~2009\~року\~у справі\~№30/172-09\~відсутня у\~переліку додатків\~до позовної\~заяви керівника\~окружної прокуратури.\~Не міститься\~вона і\~у додатках\~до відзиву\~на позовну\~заяву.\~Вивченням зазначеної\~постанови Дніпропетровського\~апеляційного господарського\~суду від\~09\~листопада\~2009\~року\~у справі\~№\~30/172-09,\~розміщеної в\~Єдиному державному\~реєстрі судових\~рішень,\~установлено,\~що суд\~дійшов висновку\~про непідвідомчість\~зазначеного спору\~господарському суду,\~а не\~вирішив спір\~по суті.\~Таким чином,\~в цьому\~випадку відсутній\~факт повторного\~перегляду правовідносин\~між цими\~ж сторонами,\~як зазначає\~сторона відповідача. Ухвалою судді від 03\~січня 2024\~року позов залишався без руху. Ухвалою суду від 17\~січня 2024\~року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з її розглядом в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Цією ж ухвалою суду установлено сторонам та третій особі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. У судовому засіданні прокурор Санталова\~В.\~Р. заявлені вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник Самарівської районної державної адміністрації про день, місце та час розгляду справи повідомлений належними чином, у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] адвокат Антонов\~Д.\~В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неналежно обраний прокурором спосіб захисту. Надалі надати свої усні пояснення в судовому засіданні не зміг через відключення електропостачання у суді і неможливість здійснення фіксування судового процесу, у зв`язку з чим подав заяву про завершення розгляду справу у його відсутність, посилаючись на правову позицію сторони відповідача, викладену письмово. Третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» у судове засідання не з`явилась, від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши вступне слово та пояснення прокурора та частково представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до такого. Фактичні обставини справи, установлені судом. 26 вересня 2024 року набула чинності постанова Верховної Ради України № 3984-IX\~від\~19вересня 2024\~року про перейменування окремих населених пунктів та районів, зокрема було змінено назви Новомосковського району на Самарівський район; місто Новомосковськ Новомосковського району на місто Самар. Рішенням Піщанської сільської ради № 1-18/V від 12\~березня 2008\~року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території [ADDRESS] » (пункт 123) [PERSON] затверджено проєкт із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, які надаються у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території [ADDRESS] , та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, загальною площею 0,25 га (т. 1 а.с. 71). На підставі зазначеного рішення [PERSON] отримав Державний акт на право власності серії ЯЕ № 980323 від 31\~березня 2008\~року; земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1223285500:03:016:0384 (т. 1 а.с. 62-64). Таким чином на теперішній час «титульним» власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Відповідно до інформації, наданої філією «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 26\~червня 2023\~року №\~252, земельна ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:016:0384 входить до складу земель державного лісового фонду і знаходиться в межах Новомосковського лісництва філії «Новомосковське лісове господарство» в кварталі 75 виділі 11. Лісові землі, вкриті лісом Категорія лісів - рекреаційно-оздоровчі Лісотаксаційна характеристика ділянки - площа 3,1 га, лісові культури 10 Сосна звичайна, вік 52 роки, висота 17 м, бонітет 1, сухостій. Рекреаційна характеристика: закриті простори - деревостани горизонтальної зімкнутості, 4 клас естетичної оцінки, 3 клас пішохідної доступності, рекреаційна оцінка - низька, 3 клас стійкості, 1 стадія дигресії. Повнота насадження нерівномірна, у виділі дрібні галявини. У виділі заплановано санітарно-оздоровчі заходи (вибіркова санітарна рубка). Підстави внесення земельної ділянки до земель лісового фонду - проведення лісовпорядних робіт відповідно до Постанови КМУ від 07\~лютого 2023\~року №\~112. Відповідно до вимог Лісового кодексу (п.\~5 розділ VIII) документами, що підтверджують право власності державних лісогосподарських підприємств на раніше надані землі, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Відповідно Проекту організації та розвитку лісового господарства державного підприємства «Новомосковське лісове господарство» Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України (виконаних Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об?єднанням «Укрдержліспроект» ДП «Харківська лісовпорядна експедиція» в 2014 році) указані земельні ділянки знаходяться у постійному користуванні філії «Новомосковське лісове господарство». Державне підприємство «Новомосковський лісгосп» було створено відповідно до наказу Міністерства лісового господарства України від 31\~жовтня 1991 року №\~133 на базі Новомосковського лісгоспзагу, який був створений у 1959 році відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 06\~жовтня 1959 року № 1551, який, в свою чергу, був організований в 1929\~році на базі держлісфонду Новомосковського лісництва, а також лісів місцевого значення. Перше лісовпорядкування лісів, які входять до складу Новомосковського держлісгоспу, як окремого об?єкту, було проведено в 1936-1938 роках. До 1936 року лісовпорядкування проводилось в різні роки тільки в найбільш крупних лісових ділянках. Наступні лісовпорядні роботи проводились в 1950, 1961, 1971, 1981, 1991, 2004, 2013. Вилучення вказаної земельної ділянки із складу держлісфонду не погоджувалось, цільове призначення не змінювалось, землевпорядна документація на дані земельні ділянки до лісгоспу не надходила. У зв?язку з відсутністю в філії «Новомосковське лісове господарство» посади юриста та коштів на сплату судового збору заходи претензійно-позивного характеру не вживатимуться (т. 1 а.с. 74-75). Крім того, як повідомлено філією «Східний лісовий офіс» ДП «Ліси України» у листі від 20 серпня 2025\~року №\~1944/32.6-2025 згідно з матеріалами проєкту організації та розвитку лісового господарства державного підприємства «Новомосковське лісове господарство» Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, розробленого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» Державного підприємства «ХАРКІВСЬКА ДЕРЖАВНА ЛІСОВПОРЯДНА ЕКСПЕДИЦІЯ» Державного агентства лісових ресурсів України та затвердженого у 2014 році, ділянка з кадастровим номером 1223285500:03:016:0384, обліковується як землі лісогосподарського призначення державної власності кварталу 75 (виділ 11) Новомосковського лісництва, що підтверджується планово-картографічними матеріалами (планшетами). Варто зауважити, що відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. У свою чергу, положеннями статті 48 ЛК України визначено, що матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Так, Міністерство екології та природних ресурсів, враховуючи пропозиції протокольних засідань лісовпорядних комісій з розгляду матеріалів лісовпорядкування, листом від 14.12.2015 № 5/1-8/15119-15 погодило проекти організації та розвитку лісового господарства для державних підприємств Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства згідно з переліком (ревізійний період впровадження матеріалів лісовпорядкування (проекту 2014-2023 роки), в якому також зазначено ДП «Новомосковське лісове господарство». Далі, на виконання вимог статті 48 ЛК України, та враховуючи пункт 4.30 Положення про Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства, а також отримане погодження Міністерства екології та природних ресурсів України, Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України наказом від 15.02.2016 № 8 було затверджено матеріали лісовпорядкування (проект організації та розвитку господарства) державних лісогосподарських підприємств (ревізійний період впровадження матеріалів лісовпорядкування (проекту) 2014-2023 роки. З огляду на зазначене, направляємо матеріали лісовпорядкування за 2014 рік, надання лісовпорядкування попередніх проектних періодів потребує додаткового опрацювання у зв`язку з пошуком архівних даних (додаються). Варто зазначити, що згідно із статтею 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України (далі ЗК України). Положеннями статті 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення. Далі, відповідно до пункту 7 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. З огляду на зазначене, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зміною її цільового призначення, відповідні рішення уповноважених органів по вилученню земельної ділянки із вказаним у листі прокуратури кадастровим номером у філії «Східний лісовий офіс» відсутні, згоди на вилучення лісових ділянок з кварталу 75 Новомосковського лісництва філією «Східний лісовий офіс» не надавалося (т. 2 а.с. 92-93). Прокурором надано копії запитів та відповідей на них від секретаріату Кабінету Міністрів України, з яких вбачається, що Кабінетом Міністрів рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із користування державного підприємства «Новомосковське лісове господарство» (філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України») земельної ділянки з кадастровим номером 1223285500:03:016:0384, площею 0,25 га не приймалися. Щодо здійснення прокурором представництва в суді законних інтересів держави. Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України). У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частини третя, четверта статті 56 ЦПК України). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзац 1 частини третьої, абзаци 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд eраховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №\~912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином,\~прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва». У постанові\~Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року у справі № 926/54/22 зазначено, що: «якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, і такий орган протягом розумного строку на зазначену інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абзацом 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». У такому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави вказаним органом». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2023 року у справі № 447/827/21 (провадження №\~61-9570св22) з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі №\~372/391/17 (провадження № 61-9578св21) зазначено, що: «залишаючи позов заступника прокурора Київської області без розгляду в цій справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов подано і оформлено прокурором із порушенням порядку, визначеного ЦПК України, зокрема в частині відсутності обґрунтування прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави. За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2019 року у справі №\~905/803/18, на яку послався заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд не погодився з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про недодержання прокурором передбаченого законом обов`язку щодо попереднього (до звернення до суду) повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області як суб`єкта владних повноважень про встановлення факту відповідного порушення (укладання оспорюваного договору) та про намір здійснити представництво інтересів держави у суді, що, на думку судів, проявилося у надісланні прокурором відповідного повідомлення одночасно з поданням позову (24 квітня 2018 року), оскільки зі змісту пункту 3 частини\~3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що відповідне повідомлення має бути здійснено прокурором до моменту подання позовної заяви та надходження її до суду, чого прокурором порушено не було. При цьому Верховний Суд зазначив, що передчасним та бездоказовим є посилання суду першої інстанції на те, що вказаними діями прокуратури Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області нібито було позбавлено можливості та часу для оскарження визначеної прокурором наявності підстав для представництва такого суб`єкта, так як відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті». У справі, що розглядається: установлено, що спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення з кадастровим номером 1223285500:03:016:0384, площею 0,25 га, згідно з планово-картографічною документацією входить до складу земель державного лісового фонду України, розміщена в кварталі [NUMBER] виділ [NUMBER] Новомосковського лісництва, тобто перебуває у постійному користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України», а отже є державною власністю та до приватної або комунальної власності без дотримання визначеного порядку вилучення передана бути не може; ця земельна ділянка наразі є вкритою лісовими насадженнями. Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка має ознаки земель лісового фонду, а тому відбулося заволодіння земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття ним земельної ділянки у власність. \~ \~ \~ \~Про встановлені порушення інтересів держави щодо незаконного заволодіння земельною ділянкою державного лісового фонду Самарівська районна державна адміністрація обізнана щонайменше з 21\~червня 2023\~року, проте до цього часу, жодних заходів, в тому числі претензійно-позовних, направлених на повернення спірної земельної ділянки не вживала. Так, окружною прокуратурою 21\~червня 2023\~року за № 04/62-2860 вих-23 до Новомосковської районної державної (військової) адміністрації направлено повідомлення про виявлення порушень земельного законодавства та намір пред`явити цей позов. Відповідно до листа Новомосковської районної державної (військової) адміністрації №\~2781/0/538-23 від 03\~липня 2023\~року остання не має можливості самостійно звернутися до суду з позовом, тому заходи претензійно-позовного характеру не здійснювались та самостійно вживатись не будуть (т. 1 а.с. 91). Аналогічну відповідь щодо невжиття заходів надано Новомосковської районною державною адміністрацією і 25\~жовтня 2023 року за № 5033/0/538-23 (т. 1 а.с. 92). Таким чином, між сторонами виник спір щодо правомірності заволодіння відповідачем земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення, а отже можливе порушення інтересів держави відбулося через порушення норм законодавства під час відведення земель лісогосподарського призначення у власність фізичних осіб, та полягає у заволодінням земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України всупереч встановленого законом порядку, а Самарівською районною державною адміністрацією не здійснено захист інтересів держави, що свідчить про наявність у цій справі у прокурора підстав для представництва, передбачених абзацом 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Норми права, застосовані судом, та мотиви їх застосування. Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. В силу статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частин 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У порядку статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Статтею 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, визначено землі лісогосподарського призначення. Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Згідно із статтею 55 ЗК України До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.. Стаття 56 ЗК України визначає, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5\~гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки\~лісогосподарського призначення\~за рішенням\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування надаються\~в постійне\~користування спеціалізованим\~державним або\~комунальним лісогосподарським\~підприємствам,\~іншим державним\~і комунальним\~підприємствам,\~установам та\~організаціям,\~у яких\~створено спеціалізовані\~підрозділи,\~для ведення\~лісового господарства. Порядок\~використання земель\~лісогосподарського призначення\~визначається законом (стаття 57 ЗК України). Згідно з\~частинами 1,\~2\~статті 84\~ЗК України\~у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, відповідно до закону. Пунктом "ґ" частини 4 вказаної норми законодавства встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Статтею 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. іднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Статтею 7 ЛК України визначено, що Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та\~юридичні особи\~України можуть\~безоплатно або\~за плату\~набувати у\~власність у\~складі угідь\~селянських,\~фермерських та\~інших господарств\~замкнені земельні\~лісові ділянки\~загальною площею\~до 5\~гектарів.\~Ця площа\~може бути\~збільшена в\~разі успадкування\~лісів згідно\~із законом. Громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі. Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Згідно з п. 5 ст. 27 ЛК України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності. А згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 32 ЛК України до повноважень районних державних адміністрації у сфері лісових відносин на їх території віднесено передання у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припення права користування ними. Відповідно до ст. 45\~ЛК України лісовпорядкування\~включає комплекс\~заходів,\~спрямованих на\~забезпечення ефективної\~організації та\~науково обґрунтованого\~ведення лісового\~господарства,\~охорони,\~захисту,\~раціонального використання,\~підвищення екологічного\~та ресурсного\~потенціалу лісів,\~культури ведення\~лісового господарства,\~отримання достовірної\~і всебічної\~інформації про\~лісовий фонд\~України. За змістом статті 46 ЛК України лісовпорядкування передбачає: 1) відновлення у встановленому порядку меж території лісового фонду України і визначення внутрігосподарської організації; 2) виконання відповідних топографо-геодезичних робіт і спеціального картографування лісів; 3) інвентаризацію лісового фонду України з визначенням породного та вікового складу деревостанів, їх стану, якісних і кількісних характеристик лісових ресурсів; 4) виявлення деревостанів, що потребують рубок, з метою поліпшення якісного складу лісів; 5) обґрунтування поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; 6) обчислення розрахункової лісосіки, обсягів використання інших видів лісових ресурсів; 7) визначення обсягів робіт щодо відновлення лісів і лісорозведення, охорони лісів від пожеж, захисту від шкідників і хвороб, інших лісогосподарських заходів, а також порядку і способів їх проведення; 8) ландшафтні, ґрунтові, лісотипологічні, лісобіологічні та інші обстеження і дослідження лісових природних комплексів; 9) виявлення типових та унікальних природних комплексів, місць зростання та оселення рідкісних та таких, що перебувають під загрозою зникнення видів тваринного і рослинного світу і підлягають заповіданню, включенню до екологічної мережі; 10) упорядкування мисливських угідь; 11) забезпечення державного обліку лісів і державного лісового кадастру; 12) проведення науково-дослідних робіт з метою забезпечення науково обґрунтованого використання лісових ресурсів, охорони, захисту та відтворення лісів; 13) складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням; 14) участь у розробленні програм охорони, захисту, використання та відтворення лісів; 15) ведення моніторингу лісів; 16) інші лісовпорядні дії. Положеннями ст. 47 ЛК України передбачено, що лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У лісах, що перебувають у державній власності, лісовпорядкування ведеться за рахунок коштів державного бюджету, у лісах комунальної власності - місцевого бюджету, у лісах приватної власності - за кошти їх власників. Ведення лісовпорядкування може здійснюватися за рахунок інших джерел, не заборонених законом. Відповідно до ст. 48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Згідно зі ст. 52 ЛК України документація державного лісового кадастру ведеться органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та обліку лісів окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах на підставі: 1) матеріалів лісовпорядкування; 2) рішень про передачу у власність, надання в постійне користування земельних лісових ділянок, їх вилучення (викуп), зміну поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; 3) актів огляду місць заготівлі деревини, інших продуктів лісу та використання корисних властивостей лісів; 4) актів технічного приймання лісових культур; 5) актів переведення не вкритих лісовою рослинністю земель у вкриті лісовою рослинністю землі; 6) актів обстеження в разі зміни категорій земель у результаті господарської діяльності, стихійних явищ та інших факторів. Документація державного лісового кадастру може уточнюватися під час проведення чергового лісовпорядкування та державного обліку лісів України. У силу ч. 1 та ч. 3 статт і 57 ЛК зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Згідно з ч. 1, ч. 2 статті 103 ЛК України Спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища, судами. Виключно судом вирішуються спори з питань володіння, користування і розпоряджання лісами, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування. Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, Закону України "Про Державний земельний кадастр" та Закону України "Про землеустрій" дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у Постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15, а також Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловлених у постановах від 30 січня 2018 року справа №707/2192/15-ц, від 19 вересня 2018 року справа № 362/6014/16-ц. У рішенні Європейського суду з прав людини від 27 листопада 2007 року у справі "Hamer проти Бельгії" (заява №21861/03), яка стосувалась питання порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку із зобов`язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво, суд встановив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. Оскаржувана міра переслідувала законну мету захисту лісової зони, на якій не можна було нічого будувати. Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та здійснена робота свідчили, що органи влади знали або повинні були знати про існування будинку протягом тривалого часу, а після того, як порушення було встановлено, вони дали сплинути ще п`ятьом рокам, перш ніж пред`явити звинувачення, тим самим допомагаючи закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на сторожі якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного положення про узаконення будівлі, побудованої в такий лісовій зоні. Окрім як поновлення місця забудівлі в його початковому стані, жодна інша міра не вбачалася належною з огляду на незаперечне втручання в цілісність лісової зони, на якій не дозволялась жодна забудівля. З урахуванням цих підстав, втручання не було непропорційним. Суд ураховує, що ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, а в цьому випадку жодних дій щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою у передбачений законом спосіб вчинено не було. У матеріалах справи також відсутні рішення уповноважених органів лісового господарства про переведення спірної земельної ділянки з земель державного лісового фонду до категорії земель нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Оскільки рішення про вилучення такої земельної ділянки із державної власності не приймалось, то Піщанська сільська рада приймаючи рішення від 12\~березня 2008\~року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території с. Піщанка, в районі вулиць Садова, Зелена», якою передано земельну ділянку з кадастровим номером 1223285500:03:016:0384,\~площею 0,25\~га у власність [PERSON] , діяла не на підставі, не в межах своїх повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, зокрема ЗК України та ЛК України. Указані обставини в ході розгляду справи не спростовані належними та допустимими доказами. Вирішуючи питання про належні способи захисту прав власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 23\~листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зробила такі висновки. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95с18); від 28 листопада 2018 року у справі №\~504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі №\~487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі №\~487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі №\~372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України). Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 71), від 12 червня 2019\~року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші). Водночас володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому, вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018\~року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4). У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі 372/4158/18 зазначено, що встановивши, що спірні земельні ділянки лісового фонду вибули з володіння держави, право власності на них зареєстровані за відповідачами, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірних земельних ділянок, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірні земельні ділянки лісового фонду. У разі задоволення вимог про витребування земельної ділянки (а не усунення власнику перешкод у здійснення права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника, спірна земельна ділянка лісового фонду підлягає поверненню у володіння особі, яка стверджує про порушення своїх прав. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у подібних справах (постанови від 10 січня 2024 року у справі № 707/2475/22, від 24 січня 2024 року у справі №\~707/2465/22, від 26 січня 2024 року у справі № 707/2452/22). Натомість прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Відповідно не підлягає задоволенню позовна вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 1223285500:03:016:0384 у Державному земельному кадастрі, як похідна. Інші доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, та подані письмові докази самі по собі та в їх сукупності не мають вирішального значення для розгляду цієї справи, а тому не враховуються судом при ухваленні рішення та не оцінюються. Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, за відмови у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати залишаються покладеними на нього ж. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed