Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Мазур О.С. звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав. Позовна заява обґрунтована тим, що 30.08.2013 між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, від якого [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.06.2018 шлюб між сторонами розірвано. Судовим наказом Оріхівського районного суду Запорізької області, виданим 14.02.2019 з [PERSON] стягнені аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 06.02.2019 і до досягнення дитиною повноліття. 05.06.2021 позивачка уклала шлюб з [PERSON] , змінила прізвище на « [PERSON] ». Представник позивача стверджує, що одразу після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. На початку 2019 року відповідач [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Франції і в Україну не повертався. Відтак відповідач не бачив власного сина близько шести років. За весь цей час він жодним чином не брав участі у вихованні сина, не піклувався про нього. Наразі [PERSON] 10 років, він майже не пам`ятає та не знає рідного батька, натомість вважає своїм батьком вітчима - [PERSON] , який піклується про нього як про рідного сина та разом з позивачкою займається його вихованням. Увесь час після розлучення дитина перебуває виключно на утриманні матері та вітчима. Позивачка працює старшим слідчим ГУНП у Запорізькій області. Відповідач будь-якої участі в утриманні дитини не приймає, не вітає дитину із днем народження, новим роком та іншими святами, не дарує подарунків, грошима, речами, одягом або продуктами харчування не допомагає. За виконавчим провадженням ВП [NUMBER] про примусове стягнення за судовим наказом №323/372/19 від 14.02.2019 про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, - відповідачем [PERSON] не було здійснено жодного платежу, відтак, станом на 01.05.2025 за ним рахується заборгованість за аліментами на утримання дитини у розмірі 134 748,05 грн. Окремо представник позивача наголошує, що з початком військової агресії російської федерації відповідач [PERSON] жодного разу не поцікавився питанням безпеки дитини, не запропонував допомоги з евакуацією сина з Запорізької області в більш безпечні регіони України або власне до нього у Францію. За своєю ініціативою відповідач взагалі не виходить на зв`язок, тобто самоусунувся від виконання батьківського обов`язку виховувати дитину. Отже, відповідачем свідомо обрані такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є не те що мінімальною та недостатньою, а взагалі відсутня, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 Сімейного кодексу України. Впродовж навчання [PERSON] вчителі спілкувались лише з мамою [PERSON] та з вітчимом [PERSON] , які цікавились освітнім процесом, постійно взаємодіяли та надавали зворотній зв`язок вчителям щодо виконання наданих завдань дитиною. Мама і вітчим хлопчика підключились до синхронних та асинхронних занять разом із дитиною, завжди приймали участь у батьківських зборах. [PERSON] , батько [PERSON] , за період перебування дитини у школі особисто участі у навчанні та вихованні хлопчика не приймав. Жодного разу на зв`язок з вчителями закладу не виходив, не цікавився вихованням та навчанням дитини. На профілактичні огляди, щеплення, а також під час хвороби на прийом до лікаря дитину приводить мама. Відтак відповідач не піклується про стан здоров`я дитини, не бере участь у відвідуванні лікарів, не виконує їх рекомендації, не приймає участі у її оздоровленні. Всі обов`язки із забезпечення розвитку дитини та піклування про її життя та здоров`я здійснюють позивачка та вітчим. Враховуючи, що відповідач не забезпечує належних умов розвитку та виховання дитини, не займається вихованням, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не з`являється в судові засідання у спорах, що стосуються дитини, що свідчить про його свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку та утриманню дитини, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Посилаючись на викладені обставини, просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 09.06.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, визначено час та місце проведення підготовчого судового засідання у справі. Ухвалою суду від 14.08.2025 задоволено клопотання представника позивача адвоката Мазур О.С. про витребування доказів, витребувано докази з Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, у Державної прикордонної служби України. 27.08.2025 на виконання ухвали суду з Державної прикордонної служби України надійшла витребовувана інформація 04.09.2025 на вкидання ухвали суду від Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надійшла витребовувана інформація. Ухвалою суду від 05.11.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Мазур О.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] жодного разу до суду не прибув, причин неявки суду не повідомив, викликався за адресою реєстрації місця проживання шляхом направлення судової повістки та публікації оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судової влади. Відповідач відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Заяви та клопотання від відповідача не надходили. У відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Судом встановлено, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 30.08.2013 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Нестерянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, актовий запис №04, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». В шлюбі, [INFO] у подружжя народилась дитина - [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Оріхівського районного управління юстиції у Запорізькій області 06.01.2015 складено відповідний актовий запис № 01. Зазначене підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.06.2018 у справі №323/830/18, провадження №2/323/417/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 14.02.2019 Оріхівським районним судом Запорізької області видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.02.2019 і до досягнення дитиною повноліття. При примусовому виконанні зазначеного судового наказу, 26.08.2021 старшим державним виконавцем Оріхівського відділу державної виконавчої служби у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Овчаренко Ю.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП [NUMBER]. За період з липня 2021 року по квітень 2025 року [PERSON] лише один раз здійснив оплату по аліментам, а саме у вересні 2021 року у розмірі 3618,09 грн. Загальна заборгованість по аліментам за вказаний період становить 134748,05 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у ВП [NUMBER] станом на 01.05.2025, наданим Оріхівським відділом державної виконавчої служби у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вих.№9214/29.18-45 від 15.05.2025). 05.06.2021 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище на « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] Згідно з довідкою №01-22/21 від 25.03.2025, [PERSON] навчається в Запорізькій гімназії №59 Запорізької міської ради, є учнем 4-Б класу. Згідно з повідомленням директора та класного керівника Запорізької гімназії №59 Запорізької міської ради №01-22/32 від 20.05.2025, впродовж навчання дитини вчителі спілкуються лише з мамою [PERSON] , яка цікавиться освітнім процесом, постійно взаємодіє з вчителями та класним керівнимиком, надає зворотній зв`язок щодо виконання [PERSON] домашніх завдань, неодноразово зверталась з приводу навчання та виховання свого сина, брала участь у батьківських зборах. [PERSON] систематично виконує домашні завдання, під час відвідування очних занять завжди дисциплінований та має охайний вигляд. За період перебування [PERSON] у гімназії, його батько [PERSON] , на зв`язок з класним керівником та вчителями Запорізької гімназії №59 Запорізької міської ради не виходив і на даний момент його місце перебування невідоме. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] на профілактичні огляди і щеплення, а також під час хвороби на прийом приводить мама. 22.04.2025 розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району №227р [PERSON] надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Цей статус наданий за результатами розгляду заяви [PERSON] . В матеріалах справи наявна інформація щодо здійснення виходу фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи по Дніпровському району до родини [PERSON] за адресою проживання: [ADDRESS] . Складені Акт та Висновок оцінки потреб сім`ї. Склад родини: [PERSON] - мати, [PERSON] - син, [PERSON] - донька, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - бабуся. Родина проживає у власній трикімнатній квартирі, для дітей створені належні умови для розвитку, наявні окремі спальні місця, простір для ігор та навчання, а також достатній запас продуктів харчування. [PERSON] повідомила, що її колишній чоловік, батько [PERSON] - [PERSON] не бере участі у вихованні сина, матеріальної допомоги не надає, життям дитини не цікавиться. Зі слів [PERSON] батько з ним не спілкується, з днем народження не вітає. За його словами останній контакт з батьком відбувся до початку повномасштабного вторгнення. Судом досліджені письмові пояснення [PERSON] , в яких він вказує, що він з батьком не спілкується, останній раз бачив його до 2019 року, коли ще був маленьким. Батька майже не пам`ятає, він його на свята не вітає, навчанням, життям та здоров`ям не цікавиться, подарунки не дарує та грошима не підтримує. Знає, що зараз батько мешкає за кордоном та не планує повертатись до України. Зараз його виховує папа [PERSON] і в подальшому він бажає, щоб він його всиновив. До суду з Державної прикордонної служби України надійшла інформація, що [PERSON] , [INFO] виїхав за межі України. Інформація, щодо його повернення на територію України з 2019 року відсутня. Свідок [PERSON] , допитана судом, показала, що є бабусею [PERSON] , матір`ю позивачки. Коли онуку [PERSON] було три роки, його батьки розлучились та деякий час [PERSON] ще спілкувався з [PERSON] , але ніколи не називав [PERSON] сином, називав його «малий». Пізніше, батько [PERSON] виїхав до Франції та взагалі перестав з ним спілкуватись. Свідок повідомила, що вона проживає разом з сім`єю [PERSON] , їй відомо що [PERSON] життям дитини взагалі не цікавиться та матеріально не допомагає, дитина повністю перебуває на утриманні матері [PERSON] . Навіть після початку війни він жодного разу не зателефонував, щоб дізнатись як справи у дитини. Мати [PERSON] ніколи не чинила перешкод [PERSON] в спілкуванні з [PERSON] , навпаки вона просила його спілкуватись з сином. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, показав що є чоловіком позивачки, знайомий з нею та дитиною [PERSON] з 2020 року. Повідомив, що батько [PERSON] - [PERSON] останній раз вітав його з днем народження у 2021 році, а з того часу взагалі не спілкується з дитиною, участі у його житті не приймає. Зараз [PERSON] хоче, щоб батька позбавили батьківських прав та він його усиновив. Свідок [PERSON] , допитаний судом, показав, що є братом позивачки, а її дитина [PERSON] - є його племінником, з яким він дуже часто спілкується та бачиться. Суду повідомив, що йому відомо, що після розірвання шлюбу [PERSON] майже перестав спілкуватись з дитиною, останній раз вітав його з днем народження ще до початку війни. Зі слів [PERSON] він знає, що той вже і сам не бажає спілкуватись з батьком, оскільки той з ним не спілкується. Крім того, на даний час вихованням дитини займається [PERSON] та її чоловік [PERSON] , їм допомагає бабуся, матір [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] виїхав за кордон і більше не повертався. [PERSON] бажала, щоб [PERSON] спілкувався з сином. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (HUNT v. UKRAINE, Заява N31111/04) Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (Заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за ст.8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (п. 100, Справа "Мамчур проти України" від 16.07.2015, №10383/09). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. При цьому, згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до Постанови КМУ від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини та Типове положення про комісію з питань захисту прав дитини. Так, згідно з п. 3 Порядку, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей. Частинами 8 - 9 ст. 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За нормами ч.ч. 1-5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як передбачено ч.ч. 2, 3 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених п. 2, 4 і 5 ч. 1 цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Ст. 165 СК України врегульовано, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Крім того, згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Як передбачено ч. 1 ст. 12 вказаного закону, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суд враховує й роз`яснення, наведені у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та виходить з того, що ухилення батька [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх обов`язків протягом тривалого часу у цій справі знайшло своє підтвердження, адже відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною з 2021 року; не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу [PERSON] ; не створює умов для отримання освіти. Відомості, надані стороною позивача, що свідчать про абсолютне нехтування батьком [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, підтверджені наявними доказами, які відповідають критеріям належності, допустимості та достатності, не спростовані з боку відповідача. Таким чином, матеріали справи містять достатню сукупність доказів, які підтверджують доводи позивача про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дитини. Підстав для застосування тимчасового заходу у вигляді відібрання дитини від батька без позбавлення батьківських прав, який здійснюється на підставі ст.170 СК України, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, судом не встановлено. За таких обставин, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , беручи до уваги всі належні, допустимі та достатні докази, у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає за доцільне задовольнити позов у повному обсязі, позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина. На переконання суду це рішення в повній мірі відповідає їх інтересам, враховуючи тривале невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку, навчанню, забезпеченню сина. За змістом ч.ч. 2-3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Як передбачено ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, оскільки за нормою ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Оскільки питання стягнення аліментів з відповідача вирішено 14.02.2019 Оріхівським районним судом Запорізької області шляхом видачі відповідного судового наказу, суд це питання в даній справі повторно не вирішує. Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає її законним інтересам. Відповідно до ч. 6 ст. 164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача, враховуючи рішення суду про задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, сплачений нею при подачі позову до суду.

Outcome: approved