Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом з вимогами до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 14 липня 2009 року Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією було видано ордер № 011411 серії Б, яким надано право на зайняття кімнати в жилому приміщенні за адресою: [ADDRESS] на ім`я позивача з сім`єю. Відповідач, який є сином позивача, зареєстрований за вказаною адресою, проте близько 10 років фактично там не проживає, проживає закордоном, зв`язків із родиною не підтримує. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії та рішення суду. 11 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 15 серпня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29 серпня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 01 вересня 2025 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 16 жовтня 2025 року представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача у судовому засіданні, просила задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання позивач, його представник не з`явилися, враховуючи завчасно подану заяву. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за останньою відомою адресою місця проживання, зареєстрованою у передбаченому законом порядку, проте у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не подав, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Треті особи також в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, направили на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримували в повному обсязі. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. 14 липня 2009 року Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією було видано ордер № 011411 серії Б, яким надано право на зайняття жилого приміщення жилою площею 13,3 кв.м., яка складається з 1 кімнати в квартирі за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] /а.с. 17/. 12 червня 2025 року представниками ЖЕД «Печерсьжитло» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» у присутності свідків, складено акт про те, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але при спілкуванні із сусідами було встановлено, що [PERSON] протягом тривалого часу не проживає за вищевказаною адресою /а.с. 27-28/. 13 червня 2025 року [PERSON] в присутності свідків-сусідів складено акт про встановлення факту не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] /а.с. 29/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). За приписами ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору займу жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин потрібно враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до сталої судової практики, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. При цьому, відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Правовідносини, що склалися між сторонами є житловими і врегульовані ст.ст. 71, 72 ЖК України. Частинами 1, 2 ст.71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України). Згідно п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим Постановою КМУ від 07 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення п померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Враховуючи викладене, суд бере до уваги факт відсутності відповідача за місцем реєстрації понад встановлений термін без поважних причин, а також відсутність доказів вчинення йому будь-яких перешкод у проживанні, те, що відповідач свідомо не користується квартирою, що свідчить про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення, а також враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни (знищення, руйнування майна), необхідність приведення документів на майно до ладу (зокрема і приватизацію житла), та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а саме визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved