Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Зміст позовних вимог [PERSON] , через представника - адвоката Коваля Ростислава Олександровича, звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою, належною їй на праві власності за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики № 03/10/2019, згідно з умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність в позику грошові кошти в сумі 653 414,40 грн, що еквівалентно на момент укладення вказаного правочину сумі у 25524,00 дол. США. На забезпечення виконання основного зобов`язання за вищевказаним Договором позики №03/10/2019 від 03.10.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шкодою О.М. 03.10.2019 за №3875. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за Договором позики №03/10/2019 від 03.10.2019, кредитором було одержано виконавчий напис про стягнення заборгованості на предмет іпотеки. Зазначений вище виконавчий напис було пред`явлено на примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, який відкрив виконавче провадження № [NUMBER]. У ході примусового виконання рішення згідно з вищевказаним виконавчим написом було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000. Переможцем за результатами електронних торгів арештованим майном боржника в межах виконавчого провадження [NUMBER] стала [PERSON] , яка і зареєструвала за собою право власності та за заявою якої було знято з реєстрації попереднього власника. Водночас, не погодившись з виконавчим написом та зверненням стягнення на своє майно в рахунок погашення заборгованості, [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, та визнати недійсними електронні торги та документи, оформлені за їх результатами. Постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2024 у справі № 754/19298/21 було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсними електронних торгів та документів, виданих за їх наслідками. Разом із цим, навіть після звернення стягнення на нерухоме майно боржника в межах виконавчого провадження [NUMBER] та зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та членів її родини, - [PERSON] та [PERSON] , остання разом із членами своєї родини продовжує фактично проживати в об`єкті нерухомого майна, а саме в квартирі [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000 та не допускає власника майна всередину приміщення. У зв`язку з вищевикладеним та з метою захисту свого права власності та користування об`єктом нерухомого майна, а саме квартирою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000, [PERSON] вимушена звернутися з даним позовом до Деснянського районного суду міста Києва та просити суд усунути перешкоди у користуванні їй своїм майном шляхом виселення [PERSON] з відповідного об`єкта нерухомого майна. Відзив на позовну заяву відповідачки-1 У відзиві на позовну заяву представник відповідачки-1 просить відмовити у задоволенні позову. Представник вказує на таке: - не є підставою для виселення лише факт переходу права власності на це майно до позивача без оцінки відповідності такого виселення вимогам статті 8 Конвенції (постанова ВПВС від 21.08.2019 у справі 569/4373/16, постанова ВС від 15.01.2020 у справі 754/613/18, від 10.05.2023 у справі 723/983/22); - тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла; - відсутня нагальна суспільна необхідність для виселення відповідачів з квартири, оскільки відповідачка не вселилася у цю квартиру самоправно, окрім того відсутнє інше житло у відповідачів, квартира придбана не за рахунок кредиту, [PERSON] та [PERSON] не передавали квартиру в іпотеку. Фактичні обставини справи, встановлені судом 27 липня 1987 року виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів видав [PERSON] ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу серії Ж № 062898 в складі сім`ї із трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] (чоловік) та [PERSON] (дочка) на трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 69). Ордер виданий на підставі рішення загальних зборів ЖБК «Квазар-7», що затверджене рішенням виконавчого комітету Київської міської ради. Згідно з довідкою ЖБК «Квазар-7» від 01.10.2019 № 285 [PERSON] є членом ЖБК «Квазар-7» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 29.06.1987 № 673 (а.с. 67). Відповідно до довідки ЖБК «Квазар-7» від 30.09.2019 № 283, виданій [PERSON] , сума пайового внеску за квартиру за адресою: [ADDRESS] в розмірі 10729 руб 88 коп сплачена 14.01.1992 у повному обсязі (а.с. 68). У вказаній квартирі було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 27.08.1987 (а.с. 72). У постанові Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 754/19298/21 встановлено: 03.10.2019 [PERSON] та [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , уклали договір позики № 03/10/2019, на забезпечення якого було укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі №3875 від 03.10.2019, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язаний повернути Іпотекодержателю позичені кошти у сумі 653 414,40 грн, що на день укладення цього договору становить еквівалент 25 524,00 дол. США за курсом продажу доларів ПАТ КБ «Перший український міжнародний банк» на дату здійснення розрахунків, з кінцевим терміном повернення не пізніше 03.04.2021, сплачувати можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених основним зобов`язанням, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги. 11.06.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. вчинив виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000, що належить [PERSON] . Зазначене вище нерухоме майно було передано позивачкою [PERSON] в іпотеку стягувачу [PERSON] , за іпотечним договором, посвідченим 03.10.2019 приватним нотаріусом КМНО Шкодою О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3875, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики №03/10/2019 від 03.10.2019. За результатом звернення стягнення на вищевказане нерухоме майно задоволено вимоги стягувача [PERSON] , а саме заборгованість в розмірі 699258,00 грн, у тому числі: сума боргу - 338652,00 грн, пеня за несвоєчасне погашення позики 353706,00 грн, плата за вчинення виконавчого напису нотаріуса - 6900,00 грн. На підставі вищевказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису зареєстрованого в реєстрі за № 3733. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1929046580000 право власності на квартиру, яка була у власності позивачки перейшло до відповідачки [PERSON] , дата державної реєстрації здійснена 06.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. Не погодившись з виконавчим написом та зверненням стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості, [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, та визнати недійсними електронні торги та документи, оформлені за їх результатами. Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 754/19298/21 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року скасовано в частині визнання недійсними електронних торгів за лотом 499428 з продажу трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в частині визнання недійсним протоколу №561659 проведення електронних торгів від 01.12.2021 з реалізації «Іпотека: Трикімнатна квартира [ADDRESS] »; в частині визнання недійсним акту приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича у виконавчому провадженні [NUMBER] від 03.12.2021 про реалізацію предмета іпотеки: «Іпотека: Трикімнатна квартира [ADDRESS] »; в частині скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів за реєстровим №586, виданого 06.12.2021 на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Дмитром Володимировичем; в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62081206 від 06.12.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк Дмитром Володимировичем; в частині витребування на користь [PERSON] від [PERSON] квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000, та в частині стягнення судових витрат. Ухвалено в частині скасованого рішення нове рішення про відмову у задоволенні позову. 12.02.2025 нова власниця спірної квартири - [PERSON] зняла з реєстрації у цій квартирі відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 27-28). У позові представник позивача вказує, що навіть після звернення стягнення на нерухоме майно та зняття з реєстрації місця проживання відповідачі продовжують фактично проживати в об`єкті нерухомого майна, а саме у квартир [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192046580000 та не допускають власника майна всередину приміщення. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.11.2025 за відповідачами - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не зареєстровано жодного нерухомого майна. Норми права та мотиви суду Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц вказала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. У цій справі судом встановлено, що відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вселилися у спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] на законних підставах, а саме на підставі ордера на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу серії Ж № 062898, виданого 27 липня 1987 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів. При цьому, протягом 38 років, а саме з 27.08.1987 місце проживання відповідачів було зареєстроване саме у цій спірній квартирі до 12.02.2025, тобто до моменту зняття їх з реєстрації новим власником квартири, що вказує на тривалий зв`язок із житлом. Судом встановлено, що іншого житла у відповідачів немає, дана обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.11.2025. Позивач не надав доказів на спростування цієї обставини. Позивач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у виді права користування попереднього власника квартири та членів його сімї; позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості під час придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. З огляду на те, що відповідачі на законних підставах вселилися у спірну квартиру, протягом 38 років проживали у ній, іншого житла не мають, позивач, придбаваючи спірну квартиру, міг дізнатися про обтяження квартири у виді проживання попереднього власника квартири та членів його сімї, суд доходить висновку, що виселення відповідачів із спірної квартири є непропорційним втручанням у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, а тому у позові слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed