Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах ВП «Черкаська ТЕЦ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за оплату житлово-комунальних послуги. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ», на підставі відповідної ліцензії та рішення Черкаського міськвиконкому № 520 від 24.05.2000 забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси. Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] здійснюється ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно». Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п. 18,20,30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992 №572, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Квартира [ADDRESS] від`єднана від системи центрального опалення та гарячого водопостачанння. Плата нараховується за абонентське обслуговування (ГВП), абонентське обслуговування (ТЕ) та місця загального користування (МЗК). Витрати на опалення МЗК мають нести усі мешканці багатоквартирного будинку, як і ті у кого відсутні індивідуальні прилади обліку, так і ті, у кого встановлений квартирний засіб обліку теплової енергії. Згідно п.24 Правил надання послуги з постачання теплової енергіїі типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою МУ від 21.08.2019 р. №830 розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу, затвердженої Міністерством регіонального розвитку, будівництва, та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315. Відповідно до п.5 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного азу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Фактом приєднання споживача до договору (акцептування договору) є вчинення споживачами будь яких дій, які свідчать про їх бажання укласти договір, зокрема, надання виконавцю послуг підписаної заяви-приєднання сплата рахунку за надану послугу., факт отримання послуг. Згідно п.5 ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Згідно інформації Департаменту «Центр надання адміністративних послуг»№19183/32903-01-10 від 19.12.2024 за вищезазначеною адресою зареєстровані відповідачі по справі. Відповідачі фактично споживаючи послуги не надсилали позивачу жодних скарг чи претензій щодо наявності послуг, якості чи кількості їх надання. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачам житлово-комунальні послуги належним чином, а саме: якісно, своєчасно та у повному обсязі. Також, зазначають, що відповідачі періодично та не в повному обсязі з січня 2013 року вносили плату за отримані послуги в наслідок чого утримувалась заборгованість, яка на 01.12.2024 року складає 12398,59 грн., що підтверджується листом-розрахунок по ОР №11132061. На підставі вищевикладеного, просять стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за абонентське обслуговування теплової енергії, абонентське обслуговування гарячого водопостачання, місць загального користування в розмірі 12398.59 грн та стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028.00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2025 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 07.04.2025 представником відповідача [PERSON] адвокатом Кучер Ю.В. подано відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що відповідач [PERSON] проти позову заперечує в повному обсязі з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, оскільки відповідачі не є споживачами послуг по постачанню гарячої води та теплопостачанню з 19 червня 2013 року, які надає позивач, оскільки квартира [ADDRESS] не підключена до централізованого опалення, не заперечується і позивачем. Згідно п. 24. Правил надання послуги з достачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. № 830 розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу, затвердженої Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.1 1.2018 № 315. Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року №358 внесено зміни у Методику і визначено додаткове поняття - "загальнобудинкові потреби на опалення". Нарахування плати за надані послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) здійснено позивачем відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018, а саме, з 13.11.2021 року. З листа-розрахунку по ОР №11132061 по квартирі за адресою: [ADDRESS] , який був долучений до позовної зави, вбачається, що сума боргу за послуги централізованого опалення та ГВП нарахована за період з січня 2013р. по 01.12.2024 року, тобто включаючи період, коли не діяла норма про розподіл між споживачами обсягу спожитої теплової енергії у будівлі у разі відсутності показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач був фактичним споживачем житлово-комунальних послуг у період часу за який нараховується позивачем заборгованість. З наведених підстав просила відмовити у задоволенні позову. Також просила застосувати строк позовної давності. 16.04.2025 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому представник позивача зазначає, що дійсно квартира [ADDRESS] від`єднана від системи центрального опалення та гарячого водопостачання. Пата нараховується за абонентське обслуговування (ГВП), абонентське обслуговування (ТЕ) місць загального користування. Між позивачем ( надавачем житлово - комунальних послуг) та відповідачами (споживачами) укладено типовий договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, шляхом акцепту публічної оферти відповідно до ст.642 ЦК України. Відповідно до Наказу від 28.12.2021 № 358 Про внесення змін до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, місця загального користування (МЗК) - загальнодоступні місця у будівлі/ будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, предпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень. Отже, витрати на опалення місць загального користування мають нести усі мешканці багатоквартирного будинку, як ті у кого відсутні індивідуальні прилади обліку, так і ті, у кого встановлений квартирний засіб обліку теплової енергії. Щодо твердження представник відповідача, що сума боргу за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання нарахована за період з січня 2013 року по 01.12.2024 року, що включає період коли не діяла норма про розподіл між споживачами обсягу спожитої теплової енергії у будівлі у разі відсутності показань вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії пропорційно опалювальній площі приміщень споживача, то представник позивача звернула увагу, що до 28.12.2021 року коли Наказом Міністерства розвитку громад та територій України було затверджено внесення змін до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, Міністерством будівництва, архітектури та житлово - комунального господарства України, була затверджена Методика №359 розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення від 31.10.2006 року, що діяла на момент виникнення боргу, тобто станом на січень 2013 року. Щодо застосування строку позовної давності вказала, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03. 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом 8АІ18-СоУ-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню корон СОVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» введення карантину, встановленого КМ України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначенні статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із пливом часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини, Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийнятим органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, можливо дійти до висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21. До того ж, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні». В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації, який діє й до сьогоднішнього часу. Враховуючи вищенаведене, вважають що позивач не пропустив строк позовної, давності та позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кучер Ю.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Надала пояснення аналогічні змісту відзиву. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Топоров О.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задволення позовних вимог, посилаючись на їх недоведеність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, предметом спору у данні справі є солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги з опалення місць загального користування. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, ПрАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» на підставі ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.11.2012 № 374 та рішень Черкаської міської ради № 520 від 24.05.2000 та № 1480 від 31.10.2007 надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку [ADDRESS] . У порядку п.1 ч.2 ст.11ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 463/6799/18 зробив висновок, що положення щодо договірного характеру спірних правовідносин закріплені у частині першій статті 12 Законом України «Про житлово-комунальні послуги», за яким надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Як регламентовано ст.ст.1,5,9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення; Плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води). Плата за абонентське обслуговування нараховується у відповідності до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 639/10591/14-ц). Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання (ч.6 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»). У силу вимог п.п.14, 38 Правил надання послуг постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року за № 830, в редакції від 08 вересня 2021 року за № 1022, відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315. Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання). Відповідно до ст.ст.319,322,382ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (ч.2 ст.382 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2022 року у справі № 464/3156/19 виснував, що ч.2 ст.382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням. Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Особа, якій належить квартира (нежитлове приміщення) зобов`язана нести витрати з теплопостачання, утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку. З огляду на наведені законодавчі положення та фактичні обставини справи відповідачі незвільнений від оплати загальнобудинкових потреб на опалення ,витрат теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, а також абонентського обслуговування, оскільки такі послуги належать до інженерного(технічного)обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною, а тому вони зобов`язані нести витрати на утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку. Судом встановлено, що згідно інформація наданої Департаментом «Центр надання адміністративних послуг» ЧМР від 04.03.2025 відповідач [PERSON] , [INFO] , з 03.01.2007 року дотепер зареєстрований за адресою [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] , [INFO] , з 25.10.2006 року дотепер зареєстрована за адресою [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] , [INFO] , з 06.10.2005 року дотепер зареєстрований за адресою [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] відкрито особистий рахунок № [NUMBER] для розрахунків за надані послуги. Як вбачається з акту відключення гарячої води та опалення, який складений 03.10.2003 року інженером-інспектором ДП «Черкаська ТЕЦ» Колесник О.Д., в квартирі [ADDRESS] встанволена індивідуальна система опалення та гарячого водопостачання з 03.10.2003 року. Те, що в квартирі [ADDRESS] відсутнє централізоване опалення та гаряче постачання не заперечували в судовому засіданні представники сторін. Слід зазначити, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, на підтвердження суми заборгованості, яку слід стягнути з відповідачів на користь позивача, представником позивача надано лист-розрахунок по ОР №11132061. Алреса: [ADDRESS] , згідно з яким, за період з 01.01.2013 року по 01.12.2024 року борг по опаленню до 01.12.2024 року - 11260,86 грн., борг по гарячому водопостачанню до 01.12.2024 року 1137,73 грн., загальна сума боргу до 01.12.2024 року 12398,59 грн. З вказаного листа-розрахунку вбачається, що в грудні 2013 року було нараховано 330.53 грн. з розрахунку м2 (колонка №4); - в січні 2015 року - 425.77 грн. з розрахунку м2, - в грудні 2015 року 712.89 грн. з розрахунку м2, - в січні 2017 року -1260.73 грн. з розрахунку м2, - в грудні 2017 року -1373.42 грн. з розрахунку м2, - з жовтня 2018 року по травень 2019 року було нараховано 133.32 грн., 228.66 грн., 236.28 грн., 287.63 грн., 259.80 грн., 287.63 грн., 278.35 грн., з розрахунку м2, - з грудня 2019 року по травень 2020 року було нараховано 287.63 грн., 287,63 грн., 269.07 грн., 287.63 грн.. 278.35 грн., з розрахунку м2, -з грудня 2020 року по травень 2021 року було нараховано 287.63 грн., 287.63 грн., 259.80 грн., 287,63 грн., 111,34 грн., з розрахунку м2. Починаючи з жовтня 2021 року та по грудень 2024 року позивачем за вказаним особовим рахунком здійснювалися щомісячні нарахування виходячи з розрахунку м2. Також, з вказаного листа-розрахунку вбачається, що починаючи з січня 2022 року та по грудень 2024 року позивачем за вказаним особовим рахунком здійснювалися щомісячні нарахування за гаряче водопостачання (колонка №5). Разом з тим, зазначений розрахунок, який наданий представником позивача як єдиний доказ на підтвердження позовних вимог, не містить відомостей про те, що вказані суми нараховувалися саме за постачання теплової енергії та гарячого водопостачання в міста загального користування будинку в якому знаходиться квартира відповідачів, а тому такий доказ не приймається судом як належний. Також слід зазначити, що представником позивача не доведений факт надання відповідачам вказаних послуг в літні місяці 2022,2023,2024 років, хоча згідно листа розрахунку за вказані місця нараховувалися грошові кошти. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з недоведеністю позивачем саме суми заборгованості. Також, представником відповідача адвокатом Кучер Ю.В. заявлене клопотання про застування строку позовної. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне вказати на наступне. У постанові ВП ВС від 13.02.2019 року по справі № 826/13768/16 визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», йдеться у постанові. Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed