Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Позивач ГУ ПФУ в м. Києві звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідачка перебувала на обліку ГУПФУ в м. Києві та отримувала пенсію в разі втрати годувальника відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказана пенсія призначена позивачем з 01.04.2023 на підставі наданого свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Проте, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, позивачем встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21.10.2020. Таким чином, відповідачка не мала права на призначення пенсії по втраті годувальника за загиблого чоловіка. На підставі викладеного, позивачем нарахована переплата за період з 01.04.2023 по 31.03.2024 в сумі 105471,36 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь, як безпідставно отримані кошти. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.04.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання по вказаній справі. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23.10.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Відповідачка [PERSON] , заперечуючи позовні вимоги та обставини, що викладені у позовній заяві, подала відзив на позовну заяву. [PERSON] вказала, що у грудні 2023 року звернулася до [INFO] з відповідним пакетом документів для призначення пенсії в разі втрати годувальника [PERSON] - спільний син відповідачки та [PERSON] - загиблого внаслідок виконання обов`язків військової служби 21.03.2023. Працівник перевірив наданий пакет документів для оформлення пенсії дитині, який мав однакове наповнення при поданні до різноманітних державних інстанцій для отримання пільг дитині у зв`язку з втратою годувальника. Саме відповідачка надала витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, на яке в подальшому посилається позивач. В подальшому за участю працівника [INFO] , відповідачка заповнювала заяву про призначення пенсії та у графі «кількість утриманців» вказано - 1, крім того роз`яснено, що після надходження грошових коштів, відповідачці слід звернутися до ГУПФ з метою отримання посвідчення дитині. 05.03.2024 на банківський рахунок відповідачки надійшли грошові кошти декількома платежами. Під час відвідування органів пенсійного фонду, представники позивача повідомили про те, що відповідачка безпідставно отримала пенсію, відтак грошові кошти остання має повернути, при цьому у заяві на призначення пенсії було дописано +1 друж. На зауваження щодо дописів, працівник ГУПФУ у м. Києві вказала, що погодження виплати пенсії проходить через декілька установ, відтак хтось міг зробити допис. Однак, відповідачка вказала, що у разі повернення нарахованої пенсії, комісію за перерахування коштів позивач покладає на неї і вказані витрати не має намір компенсовувати. Крім того, відповідачка заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів недобросовісність набувача грошових коштів, в матеріалах справи відсутні докази рахункової помилки, зокрема висновки ревізії, акти перевірки чи службового розслідування. Позивач в свою чергу мав у своєму розпорядженні витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу. Представник позивача подав відповідь на відзив, відповідно до якого представник позивача вказав, що відповідачка не мала права на призначення пенсії по втраті годувальника за загиблого чоловіка. На підставі вище зазначеного, позивачем нарахована переплата за період з 01.04.2023 по 31.03.2024 в сумі 105471,36 грн. З метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування надміру виплачених коштів на адресу відповідачки було направлено лист з пропозицією добровільного внесення коштів, проте кошти відповідачкою повернуті не були. Відповідачка подала заперечення на відповідь на відзив. Вказала, що позивач, отримавши витяг, де наявна інформація про розлучення між відповідачкою та [PERSON] , призначив пенсію у разі втрати годувальника. Позивачем не доведено, а відповідно письмові матеріали справи не містять доказів того, відповідачка навмисно подала недостовірну інформацію на підставі якої було призначено відповідну пенсію. Враховуючи правовий висновок ВП ВС від 05.07.2023 ризик будь якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Крім того, відповідачка звертає увагу на те, що відсутня і рахункова помилка. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду направлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Вислухавши вступне слово відповідачки, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 12.12.2023 за підписом начальника [INFO] [PERSON] подано до ГУ ПФУ в м. Києві заяву про призначення пенсії, яка зареєстрована за № 262 від 06.02.2024. Відповідно до змісту заяви, заявниця [PERSON] просила призначити пенсію у разі втрати годувальника. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, 18.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, який сформований 04.04.2023, наявні відомості про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21.10.2020. Позивач, звертаючись до суду із відповідним позовом вказує на те, що відповідачка не мала права на призначення пенсії по втраті годувальника за загиблого чоловіка, у зв`язку із чим їй було нараховано переплату за період з 01.04.2023 по 31.03.2024 в сумі 105471,36 грн., яку позивач просить стягнути з позивачки в порядку ст.1212 ЦК України. Положенням статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до положення ст. 29 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті. Згідно ч. 2, 4 ст. 30 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби. Непрацездатними членами сім`ї вважаються , зокрема - діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; Відповідно до змісту положення п. «а» ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах: а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, а саме батькам (одному з батьків), дружині (чоловікові), іншому непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) годувальника, якщо право на пенсію має один непрацездатний член сім`ї, - у розмірі 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї. Положення ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» закріплює , що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається в електронній або паперовій формі до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення. Відповідно до положення ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Аналіз положення статті 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» свідчить про те, що стягнення коштів (виплаченої пенсії) можливе лише за двох умов, а саме: зловживання з боку пенсіонера та подання останнім недостовірних даних. Доказів факту надання відповідачкою ГУ ПФУ в м. Києві недостовірних документів або недостовірної інформації матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Суд звертає увагу на те, що позивач, на підтвердження безпідставності виплаченої пенсії відповідачці посилається на витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Проте, вказаний витяг сформований 04.04.2023, заява про призначення пенсії подана 12.12.2023, а зареєстрована в органах пенсійного фонду 06.02.2024. Вказаний хронологічний ряд подій, свідчить про те, що відповідачка не приховувала інформацію щодо розлучення із [PERSON] , отже вказана обставина була відома відповідальним за призначення пенсії особам. Крім того, позивач не спростовує, що [PERSON] має малолітнього сина [PERSON] [INFO] , який враховуючи положення п. «а» ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» має право на призначення пенсії в разі втрати годувальника. Відповідачка, в свою чергу в судовому засіданні та у відзиві зазначала про те, що нею готувались та подавались документи для призначення пенсії в разі втрати годувальника виключно в інтересах малолітнього сина. В свою чергу, сторона позивача всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України вказаний довід відповідачки не спростувала належними, допустимими та достовірними доказами. Також, суд звертає увагу на те, що позивач, вказуючи про відсутність підстав для призначення відповідачці пенсії в разі втрати годувальника, проте вказує, що сума у розмірі 105471,36 грн. є саме переплатою і прохальна частина позовної заяви також містить формулювання «погашення переплати пенсії». Частиною ч. ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18.06.2002, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08.04.2008, «Москаль проти Польщі» від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010 і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18.06.2002 та «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29). Враховуючи вище викладене та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи, судом не було встановлено вини [PERSON] у наданні неправдивих відомостей при призначенні пенсії, відтак відсутні підстави для стягнення коштів в порядку ст. 1212 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed