Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У вересні 2023 року представник позивача Коваленко Марина Олександрівна в інтересах [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Відомча воєнізована охорона», третя особа: Директор виконавчий філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У обґрунтування позову зазначено, що наказом філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця» від 06.04.2022 № 05/ос «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] », призупинено дію трудового договору з позивачем з 06.04.2022 до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. При цьому, жодних підстав для призупинення дії трудового договору з позивачем в наказі від 06.04.2022 № 05/ос відповідачем не зазначено. У Оскаржуваному наказі міститься лише нормативно-правове обґрунтування його прийняття, зокрема, посилання на статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Однак, наявність правової норми, викладеної у статті 13 цього закону, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, як і військова агресія проти України, не є достатньою (самостійною) підставою для такого призупинення. Для сторін мають наступити наслідки за обставинами, що передбачає така норма права. Позивач вважає, що призупинення дії трудового договору з ним є незаконним, таким, що відбулось з порушенням роботодавцем норм трудового законодавства. На підставі викладеного просить суд, визнати незаконним та скасувати наказ філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця» від 06.04.2022 № 05/ос «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] »; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в період призупинення дії трудового договору відповідно до наказу від 06.04.2022 № 05/ос «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] » по дату поновлення трудового договору; стягнути судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2023 року позовну заяву [PERSON] - залишено без руху. 17.10.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2023 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.10.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30.01.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти вимог позову. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з березня 2021 року [PERSON] , працює на посаді менеджера в філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця». Наказом філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця» від 06.04.2022 № 05/ос «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] », призупинено дію трудового договору з позивачем з 06.04.2022 до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. Позивач вказує, що жодних підстав для призупинення дії трудового договору з позивачем в наказі від 06.04.2022 № 05/ос відповідачем не зазначено. У Оскаржуваному наказі міститься лише нормативно-правове обґрунтування його прийняття, зокрема, посилання на статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Однак, наявність правової норми, викладеної у статті 13 цього закону, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, як і військова агресія проти України, не є достатньою (самостійною) підставою для такого призупинення. Для сторін мають наступити наслідки за обставинами, що передбачає така норма права. Позивач вважає, що призупинення дії трудового договору з ним є незаконним, таким, що відбулось з порушенням роботодавцем норм трудового законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України. 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Набрання чинності 24.03.2022. Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 13 Закону № 2136-1Х, призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право ініціювати тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, в працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне. Середній заробіток, згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, то весь цей час перебувала в трудових відносинах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначено, що «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин». Стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» покликана забезпечити інтереси як роботодавця, так і працівника, оскільки призупинення дії трудового договору має тимчасовий характер, спрямоване на реалізацію права роботодавця вжити необхідних заходів щодо збереження господарської діяльності підприємства, а відтак робочих місць. За працівником залишається право на отримання заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі. Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 13 зазначеного Закону, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 521/2212/23, на час призупинення дії трудового договору за працівником зберігається робоче місце, сам трудовий договір не припинений, разом з тим, заробітна плата та інші виплати не сплачуються, оскільки відповідно до частини четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Верховний Суд під час розгляду справи № 758/4178/22 зробив висновок про те, що призупинення дії трудового договору не зумовлює припинення трудових відносин. Призупинення трудового договору не є тотожним звільненню працівника, а час невиконання працівником трудових обов`язків не може вважатися часом вимушеного прогулу. До правовідносин, що виникають у зв`язку з призупиненням трудового договору, не можуть бути застосовані норми статті 235 КЗпП в частині, що регулює виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Підстави для покладення на роботодавця обов`язку виплатити працівнику середній заробіток під час призупинення дії трудового договору, відсутні. Отже, у АТ «Українська залізниця» відсутнє зобов`язання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору. Відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України). Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на нього. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed