Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

У червні\~2025\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідача [PERSON] \~про поділ\~майна подружжя,\~позовні вимоги\~не змінювалися\~не доповнювалися.\~Позивач у\~своїй позовній\~заяві посилався\~на те,\~що сторони по справі є колишнім подружжям, шлюб між ними було зареєстровано 23 грудня 1989 року у відділі Кіровського ЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис N? 1278, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 23 грудня 1989 року. Від цього шлюбу у них народилося двоє спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на цей час є вже повнолітніми. Сімейне життя між сторонами не склалося і 04 квітня 2023 року за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області шлюбу між ними було розірвано. В період перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів та спільної праці подружжям був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] , загальна площа будинку 197,8 кв.м., житлова 79,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 16864062. Документально право власності на нерухомість було оформлено на відповідачку [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, ЯЯЯ N? [NUMBER] від 24 листопада 2006 року видане виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району, Дніпропетровської області. Після розлучення яке відбулося за ініціативою відповідача позивач неодноразово пропонував вирішити питання про поділ майна добровільно без звернення до суду але відповідач відмовлялася не пояснюючи причин. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним з частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням вище наведеного позивач просив суд визнати житловий будинок загальною площею 197,8 кв.м., житловою площею 79,8 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, реєстраційний номер майна 16864062, розташований за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 197,8 кв.м., житловою площею 79,8 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, реєстраційний номер майна 16864062, розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 197,8 кв.м., житловою площею 79,8 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, реєстраційний номер майна 16864062, розташований за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши позов у повному обсязі. Представник позивача просив розглядати справи без участі сторони позивача. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили, правом надання відзиву на позов не скористався. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, а тому з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги\~статті 121 ЦПК України\~про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 23 грудня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають дві спільні дитини доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . 04 квітня 2023 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області шлюбу між сторонами розірвано. В період перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів та спільної праці подружжям був побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] , загальна площа будинку 197,8 кв.м., житлова 79,8 кв.м., реєстраційний номер майна: 16864062. Документально право власності на нерухомість було оформлено на відповідачку [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, ЯЯЯ N? [NUMBER] від 24 листопада 2006 року видане виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району, Дніпропетровської області. Після розлучення яке відбулося за ініціативою відповідача позивач неодноразово пропонував вирішити питання про поділ майна добровільно без звернення до суду але відповідач відмовлялася не пояснюючи причин. Між сторонами є невирішений спір щодо поділу спільно набутого майна як подружжя. Неодноразові звернення позивача до відповідача безпосередньо з проханням вирішити питання щодо поділу спільного майна в добровільному порядку не призвели до бажаного результату. Відповідач не бажає в добровільному порядку здійснювати поділ спільного майна, оскільки вважає, що все, що було нажито в період шлюбу належить йому. Тобто, враховуючи вище зазначене спірне вище вказане майно, з підстав передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки набуте за час перебування в шлюбі. Отже, як позивач, так і відповідач мають право власності на нерухомого та рухомого майна. Правові підстави, передбачені ст. 57 СК України, щоб вважати спірні об`єкти нерухомого майна чи джерела для їх придбання як особистою приватною власністю відповідача - відсутні. Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжям не досягнуто. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог [PERSON] , повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України з відповідач на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 15140 грн.

Outcome: approved