Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

05.11.2025 [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автомагістраль-Захід» про стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 152649,52 грн. Позов обґрунтовано тим, що після звільнення 07.03.2025 з майстра шляхового відповідач не виплатив йому заробітну плату, нараховану з квітня 2024 по день звільнення. Ухвалою судді від 11.11.2025 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 26.11.2025 до суду надійшов відзив ТОВ «Автомагістраль-Захід», згідно з яким товариство визнає, що має перед [PERSON] заборгованість з заробітної плати, яка утворилася за період з квітня 2024 по 07.03.2025, тобто по день звільнення з посади, однак позовні вимоги визнало частково в розмірі 119855,19 грн. Позивач та його представник адвокат Скакун О.К. до судового засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. За вищевикладених обставин суд розглянув справу за відсутності сторін та їх представників на підставі наявних у справі доказів поданих сторонами: позивачем разом з пощовною заявою, відповідачем поданих одночасно з відзивом. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Встановлено, що позивач працював у відповідача з 10.04.2024 по 31.07.2024 на посаді дорожнього працівника, а з 01.08.2024 по 07.03.2025 на посаді майстра шляхового після чого звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці [NUMBER] (а.с.9-13). При звільненні позивача відповідач не провів з ним повний розрахунок, що визнається відповідачем, що і стало підставою позивача для звернення до суду. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У статті 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. В п.п.6, 20 Постанови від 24.12.1999 №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З долученої до матеріалів справи позивачем копії відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела нарахованого доходу, станом на 15.09.2025 ТОВ «Автомагістраль-Захід» нарахувало [PERSON] дохід в квітні 2024 6921,82 грн, в травні - серпні 2024 по 10152,00 грн, в вересні 2024 16000,00 грн, в жовтні 2024 -лютому 2025 по 20500,00 грн, в березні 2025 16433,37 грн; виплатило в грудні 2024 29813,67 грн з утриманням з цієї суми ПДФО в розмірі 5366,46 грн, військовий збір 447,21 грн (а.с.8). Таким чином, за даними позивача розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати становить 152649,52 грн без утримання з цієї суми ПДФО та військового збору. Як зазначалося, відповідач вимоги позивача визнав частково, а саме на суму 119855,19 грн. На підтвердження розміру заборгованості у вказаній сумі відповідач надав розрахункові листи за квітень 2024 - березень 2025, з яких вбачається, що роботодавець нарахував [PERSON] в квітні 2024 6921,82 грн, в травні - серпні 2024 по 10152,00 грн, в вересні 2024 16000,00 грн, в жовтні 2024 -лютому 2025 по 20500,00 грн, в березні 2025 16433,37 грн, що узгоджується з даними відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела нарахованого доходу, наданої на підтвердження розміру заборгованості з заробітної плати позивачем. За вказаними розрахунковими листами заборгованість з заробітної плати у відповідача перед позивачем становить 119855,19 грн після утримання ПДФО та військового збору. Оскільки нарахування заробітної плати підтверджене як позивачем так і відповідачем належними доказами, факт невиплати заробітної плати визнається відповідачем і пред`явленапозивачем до стягнення сума заборгованості з заробітної плати в розмірі 152649,52 грн та сума заборгованості з заробітної плати визнана відповідачем в розмірі 119855,19 грн є нічим іншим як заборгованістю з заробітної плати «до» та, відповідно, «після» утримання ПДФО та військового збору, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості з заробітної плати. Враховуючи, що відповідач є податковим агентом (ст.168 Податкового кодексу України) та зобов`язаний утримати ПДФО і військовий збір, сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як невиплачена заробітна плата, становить 119855,19 грн після утримання податків і зборів. Позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», а тому у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Водночас, з урахуванням положень ст.142 ЦПК України, а саме визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд стягує з відповідача на користь держави лише 50% судового збору, який мав позивач сплатити при зверненні до суду з позовом. Керуючи ст.ст.13, 81, 141, 142, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст.ст.116 КЗпП України суд

Outcome: partial