Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

26.08.2024 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до Військової частини [NUMBER] про відшкодування шкоди, в якому просила стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 57150 гривень 15 копійок та витрати на проведення автотоварознавчого експертного дослідження в сумі 3500 гривень, всього 60650 гривень 15 копійок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 травня 2023 року о 14 годині 25 хвилин по вулиці Садовій біля будинку 25-А у місті Миколаєві водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом БРДМ-2\~910Л179, при перестроюванні з середньої смуги для руху не надав дорогу транспортному засобу «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] , що рухався в попутному напрямку по лівій смузі для руху, на яку він мав намір перестроюватись, не переконався, що це буде безпечним. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій [PERSON] порушив вимоги п.п. 2.3.б, 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП. Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.11.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », були спричинені значні механічні пошкодження. Вказаний автомобіль зареєстрований за [PERSON] і належить їй на праві власності. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] застрахована не була. До того ж він був військовослужбовцем та на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди керував військовою технікою бойовою розвідувально-дозорною машиною. З метою отримання страхового відшкодування в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участі військовослужбовця 10 травня 2023 року [PERSON] було подано звернення до Моторного (транспортного) страхового бюро України. Листом МТСБУ від 12 травня 2023 року у виплаті страхового відшкодування [PERSON] було відмовлено. Враховуючи наведені вище обставини позивач вимушена звернутись до суду для забезпечення свого права на відшкодування шкоди. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 02.09.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 17.09.2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Військова частина [NUMBER] позовні вимоги не визнала та зазначила, що на момент вчинення правопорушення [PERSON] перебував на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , проте на момент подання позову останній не перебуває в особовому складі військової частини [NUMBER] та не проходить там службу. Військовослужбовець [PERSON] вчинив правопорушення не пов`язане з виконанням службових обов`язків, а з власної необережності та порушення правил дорожнього руху. З урахуванням наведеного представник відповідача вважає, що Військова частина [NUMBER] не є належним відповідачем по справі, а шкода повинна бути відшкодована фактично винною особою, яку притягнено до адміністративної відповідальності. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 25.09.2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 28.10.2025 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . В судове засідання представник позивача та позивач не з`явились; про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився; про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, думку учасників справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до такого висновку. Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною. Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України». Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначав, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Bellet v. France» (Белле проти Франції). У розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20). Судом встановлено, що 08.05.2023 року о 14 годині 25 хвилин в місті Миколаєві у Заводському районі по вулиці Садовій біля будинку 25-А водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом БРДМ-2\~910Л179, при перестроюванні з середньої смуги для руху не надав дорогу транспортному засобу «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] , що рухався в попутному напрямку по лівій смузі для руху, на яку він мав намір перестроюватись, не переконався, що це буде безпечним. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій [PERSON] порушив вимоги п.п. 2.3.б, 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП. Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30.11.2023 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Вина підтверджена: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №414339 від 08 травня 2023 року, схемою місця ДТП від 08 травня 2023 року, поясненнями та іншими матеріалами адміністративної справи. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] №15 від 27.12.2022 року, затвердженого заступником командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , було визначено: вважати такими, що прибули та приступили до виконання службових обов`язків.. старшого солдата [PERSON] , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із військової частини [NUMBER] відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», призначити на посаду старшого механіка-водія 1 розвідувального відділення бойової розвідувальної машини взводу спостереження розвідувальної роти військової частини [NUMBER] , ВОС-126791А. Згідно з витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №163 від 05.06.2024 року, затвердженого заступником командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , було визначено: старшого солдата [PERSON] , який перебуває у розпорядженні командира військової частини [NUMBER] , колишнього старшого механіка-водія 1 розвідувального відділення бойової розвідувальної машини взводу спостереження розвідувальної роти військової частини [NUMBER] , звільненого наказом командира [NUMBER] окремої механізованої бригади 10 армійського корпусу (по особовому складу) від 25 травня 2024 року №83-РС, відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби, вважати, що справи та посаду здав і направити для зняття з військового обліку до [INFO] ( [ADDRESS] ). Таким чином, у скоєнні ДТП визнано винним [PERSON] , який станом на 08.05.2023 року (тобто дату скоєння ДТП) був військовослужбовцем військової частини [NUMBER] та проходив військову службу за призовом під час мобілізації. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 13.06.2022 року транспортний засіб «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », VIN [NUMBER] , 2017 року випуску, на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно полісу № ЕР-209877922 від 04.07.2022 року [PERSON] уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з ПАТ «СК «УСГ» строком дії з 05.07.2022 року по 04.07.2023 року, відповідно до якого забезпечений транспортний засіб - «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », VIN [NUMBER] , 2017 року випуску. 10.05.2023 року [PERSON] звернулась до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, схемою місця ДТП та заявою про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 08.05.2023 року. Згідно із повідомленням МТСБУ про відмову у відшкодуванні шкоди від 12.05.2023 року №3-01б/15632 відповідно до підпункту «А» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до пункту 1.5 статті 1 Закону, транспортні засоби - пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. У згаданому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у пункті 1.5, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу. З огляду на зазначене, МТСБУ не має правових підстав для виплати відшкодування з фонду захисту потерпілих, оскільки шкода, заподіяна транспортним засобом, для якого Законом не встановлено коригуючий коефіцієнт. Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 20.06.2023 року №577, затвердженого заступником командира військової частини [NUMBER] [PERSON] , про введення в експлуатацію бронетанкового озброєння та техніки, яке надійшло на доукомплектування військової частини [NUMBER] , призначення групи експлуатації, закріплення стройових (військових) номерів та Додатку №1 до зазначеного наказу, відповідальним за збереження та експлуатацію БРДМ-2Л1, стройовий номер 611, заводський номер машини [NUMBER] , номер корпусу [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , бойова група експлуатації (яким керував [PERSON] під час скоєння ДТП 08.05.2023 року) призначено командира розвідувальної роти військової частини [NUMBER] [PERSON] . Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому під збитками розуміються, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (згідно із частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України). Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Встановлено, що Військова частина [NUMBER] є юридичною особою, код ЄДРПОУ [NUMBER] , види діяльності за КВЕД 84.22 діяльність у сфері оборони. Транспортний засіб БРДМ-2Л1, стройовий номер 611, заводський номер машини [NUMBER] , номер корпусу [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , бойова група експлуатації, введений в експлуатацію та закріплений за військовою частиною [NUMBER] . Матеріальна шкода внаслідок ДТП була завдана [PERSON] , який перебував у службових відносинах з Військовою частиною [NUMBER] , під час виконання ним службових обов`язків, зумовлених посадовими інструкціями. У відповідності до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта,\~використання,\~зберігання або\~утримання якого\~створює підвищену\~небезпеку, є\~юридична або\~фізична особа,\~що експлуатує\~такий об`єкт\~в силу\~наявності права\~власності,\~користування (оренди),\~повного господарського\~відання,\~оперативного управління\~або іншого\~речового права. Не вважається володільцем об`єкта,\~використання,\~зберігання або\~утримання якого\~створює підвищену\~небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта,\~використання,\~зберігання або\~утримання якого\~створює підвищену\~небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним\~транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування (згідно нової редакції - передає військове майно військовим частинам на праві узуфрукта державного майна, приймає рішення щодо передачі цього майна між військовими частинами, встановлює порядок приймання та оприбуткування військового майна). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна. Із внесенням змін до закону в чинній редакції статті 3 визначено, що державне майно\~передається військовим\~частинам на\~праві узуфрукта\~державного майна. З моменту передачі державного майна військовій частині на праві узуфрукта державного майна таке майно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно. Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Із внесенням\~змін до\~закону в\~чинній редакції\~статті 14\~визначено, що земля,\~води,\~інші природні\~ресурси,\~а також\~майно,\~закріплені за\~військовими частинами,\~військовими навчальними\~закладами,\~установами та\~організаціями Збройних\~Сил України,\~є державною\~власністю,\~передаються їм\~на праві\~узуфрукта державного\~майна чи\~на іншому\~речовому праві\~на чуже\~майно,\~передбаченому законом,\~та звільняються\~від сплати\~усіх видів\~податків відповідно\~до законів\~з питань\~оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом. Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина\~як суб`єкт\~господарської діяльності\~за своїми\~зобов`язаннями відповідає\~коштами,\~що надходять\~на її\~рахунок по\~відповідних статтях\~кошторису (крім\~захищених статей),\~а в\~разі їх\~недостатності відповідальність\~за зобов`язаннями\~військової частини\~несе Міністерство\~оборони України. Стягнення за зобов`язаннями військової частини не може бути звернено на майно, за нею закріплене. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління (наразі - на праві узуфрукта) закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), якою сформовано наступні висновки щодо правильного застосування норм права: 1. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 2. Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні з`ясувати, який суб`єкт і на якій правовій підставі володіє відповідним\~транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 3. Шкода, заподіяна об`єктом,\~використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який\~був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною. За змістом постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 688/1852/21 (провадження № 61-6705 св 22), військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі. Згідно з частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. Отже, Військова частина [NUMBER] , як балансоутримувач бойової техніки БРДМ-2Л1 (стройовий номер 611, заводський номер машини [NUMBER] , номер корпусу [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , бойова група експлуатації), несе відповідальність за завдану військовослужбовцем [PERSON] шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та є належним відповідачем у справі, а твердження представника відповідача щодо перебування [PERSON] на військовій службі у військовій частині [NUMBER] лише під час вчинення ДТП, відсутності останнього в особовому складі військової частини [NUMBER] на момент подання позовної заяви та вчинення [PERSON] правопорушення не пов`язаного з виконанням службових обов`язків з власної необережності є необґрунтованими та такими, що не підлягають врахуванню судом. Суд має з`ясувати чи належним чином позивач підтвердив розмір заявленого до стягнення відшкодування. На підтвердження суми відновлювального ремонту позивачка надала висновок за Звітом №37-23 від 13.06.2023 року про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », виконаного ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №116/22 від 18.02.2022 року). Відповідно до протоколу технічного огляду КТЗ від 01.06.2023 року на транспортному засобі «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », після ДТП, яка сталась 08.05.2023 року, виявлено наступні пошкодження: бампер задній розриви; боковина права деформація, залом; молдинг боковини правої розлом; двері задні праві деформація, подряпини; кришка паливного бака подряпини; колісний диск правий задній подряпини; ліхтар правий подряпини. Згідно з ремонтною калькуляцією №37-23 від 08.05.2023 року до висновку за Звітом №37-23 від 13.06.2023 року загальна сума запчастин 60\~772,31 гривень; загальна сума вартості робіт 12180,00 гривень; загальна сума фарбування 16848,06 гривень, що у сумі становить 89800,37 гривень. Згідно висновку за Звітом №37-23 від 13.06.2023 року про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », виконаного ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №116/22 від 18.02.2022 року) на замовлення [PERSON] вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля «Ford Flex», державний номерний знак « [NUMBER] », на дату ДТП 08.05.2023 року становить 57\~150,15 гривень (з урахуванням ПДВ в запчастинах). Представником відповідача не надано жодних заперечень щодо грошової вимоги, не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування суми страхового відшкодування чи її зменшення. Отже, суд приходить до висновку про правильність та достовірність зазначених позивачем понесених витрат на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, суд прийшов до висновку, що сукупністю достовірно встановлених доказів підтверджується, що військова частина [NUMBER] , як власник транспортного засобу БРДМ-2\~910Л179 учасника ДТП, яка сталась з вини військовослужбовця, виконуючого обов`язки водія, [PERSON] , зобов`язана відшкодувати завдану матеріальну шкоду [PERSON] в сумі 57150,15 гривень. Щодо вирішення питання розподілу судових витрат. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. На підтвердження понесених витрат на проведення незалежної оцінки майна з визначенням вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля, позивачем надано до суду: платіжну інструкцію №0.0.3123483967.1 від 30.07.2023 року з наступними реквізитами: платник « [PERSON] », код платника « [NUMBER] », отримувач «Романів А. ФОП», призначення платежу «проведення автотоварознавчого дослідження і визначення матеріального збитку ТЗ Ford Flex реєстраційний номер [NUMBER] » на суму 3500,00 гривень, яка підлягаю стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку із задоволенням позовних вимог, враховуючи що вказані витрати є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані з розглядом справи і підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved