Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

Зміст позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 17.12.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір (оферти) №17.12.2024-100000303. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 6 000 грн на строк 98 днів. Процентна ставка фіксована незмінна у розмірі 1 % за один день користування кредитом застосовується протягом усього строку, на який надається кредит. Неустойка нараховується у сумі 60 грн за кожен день невиконання, неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання, комісія за видачу кредиту складає 20 % від суми кредиту та складає 1 200 грн. Зазначає, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за Договором не виконує належним чином, у зв`язку з чим станом на 08.07.2025 утворилася заборгованість у розмірі 9 957,64 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 762,27 грн, заборгованості за процентами в розмірі 2 675,37 грн та неустойки в розмірі 2 520 грн. Позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за Кредитним договором та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн, та зазначає про очікувані витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 6 000 грн. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, правом на подання відзиву не скористався. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено порядок подання до суду документів по суті у справі. У визначену дату та час судового засідання сторони у справі до суду не з`явилися, про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. При цьому, суд бере до уваги позицію Верхового Суду, сформульовану у Постанові КЦС ВС від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23) згідно якої, якщо сторони чи їх представники, інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У ситуації, що розглядається, суд прийшов до висновку, що наявних у матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення законного і обґрунтованого рішення у справі не відкладаючи її розгляду. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 26.11.2025 постановлено провести заочний розгляд цивільної справи на підстав наявних у ній доказів. Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що 17.12.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено Кредитний договір (оферти) №17.12.2024-100000303, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», шляхом надіслання відповідачем у справі одноразового ідентифікатора «Е824» на номер телефону [NUMBER] , ідентифікацію та реєстрацію відповідачем, відповідно до умов п. 2.3.2. пропозиції про укладення кредитного договору, здійснено в особистому кабінеті на сайті позивача. Даний Договір складається з Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), заявки та Підтвердження позичальника про укладення кредитного договору. Відповідно до умов пунктів 3.3.1., 3.3.2., 3.3.4., 3.3.5., 3.3.6. та 3.3.7. вказаного Договору, умов заявки, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 6 000 грн, на строк 98 днів, дата повернення кредиту 24.03.2025, на умовах сплати процентів за користування кредитом: процентна ставка фіксована незмінна у розмірі 1 % за один день застосовується протягом усього строку на який надається кредит. Відповідачем Заявку кредитного договору та Відповідь позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору № 17.12.2024-100000303 підписано електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора «Е824». Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 18-0307 від 03.07.2025 17.12.2024 о 08:34:39 перераховано грошові кошти в сумі 6 000 грн на номер карти [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 597686273, призначення платежу: видача за договором кредиту № 17.12.2024-100000303. Відповідно до п. 9.2. пропозиції про укладення кредитного договору у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором у повному обсязі, черговість погашення вимог за договором встановлюється законом. Позивач зазначає, що відповідачем здійснено часткову сплату за вищевказаним кредитним договором: 1 643,43 грн від 30.12.2024, 1 874,43 грн від 17.01.2025, та 1 709, 98 грн від 28.01.2025. Позивач стверджує, що у порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 9 957,64 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 762,27 грн, заборгованості за процентами в розмірі 2 675,37 грн та неустойки в розмірі 2 520 грн, на підтвердження чого надано довідку-розрахунок про стан заборгованості з 17.12.2024 до 24.03.2025. Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем [PERSON] є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на його виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини). Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у пін мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із положень ч. 1 ст. 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання ч. 2 ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. Відповідно до положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжений та діє на даний час. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила правову позицію у справі № 910/4518/16. Так, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено належними та допустимими доказами те, що 17.12.2024 між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір (оферти), шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», обставина отримання грошових коштів в сумі 6 000 грн підтверджена листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 18-0307 від 03.07.2025. Відтак, судом встановлено, що відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу 6 000 грн основного боргу, відповідно ж до позовних вимог - 4 762,27 грн. Позивачем не надано детального розрахунку суми позовних вимог, зазначено дати часткового погашення заборгованості відповідачем - 1 643,43 грн від 30.12.2024, 1 874,43 грн від 17.01.2025, та 1 709, 98 грн від 28.01.2025, проте не зазначено порядок зарахування коштів, які надійшли від відповідача за видами платежів (основна сума боргу, проценти, комісія, неустойка), відтак суд позбавлений можливості провести перевірку вірності розрахунків. Разом з тим, зважаючи на засади (принцип) диспозитивності, враховуючи обставину ненадання відповідачем контррозрахунку заборгованості за кредитним договором, а також обставину що сума вимоги за основною сумою боргу є меншою від суми зобов`язання відповідача згідно умов кредитного договору, суд доходить висновку про доведеність обставини виникнення зобов`язання у відповідача щодо сплати основної суми боргу в сумі 6 000 грн станом на час отримання кредитних коштів - 17.12.2024. Щодо нарахування відсотків суд зазначає наступне. Відповідно до встановлених обставин, позивач у позовній заяві зазначив загальну суму нарахованих відсотків, однак не надав детальний покроковий розрахунок, який би містив конкретну кількість днів, відомості про залишок суми основного боргу, а також черговість зарахування коштів, які надходили від відповідача в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором. З огляду на це, суд не має можливості перевірити правильність поданої позивачем суми заборгованості. Суд звертає увагу на положення п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення позичальник звільняється від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань, а також від обов`язку сплати штрафів, пені чи інших неустойки за такими зобов`язаннями. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022, воєнний стан на території України введено з 24.02.2022 і на момент розгляду справи продовжується, що робить неможливим стягнення неустойки та пені за період користування кредитом після зазначеної дати, включно з періодом прострочення. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення неустойки з відповідача в розмірі 2 520 грн задоволенню не підлягає. Оскільки нарахування позивачем неустойки у розмірі 2 520 грн здійснювалось виключно за прострочення виконання зобов`язань, то така вимога не підлягає задоволенню. Разом з тим суд звертає увагу, що у довідці-розрахунку позивача вказано розмір заборгованості за тілом кредиту - 4 762,27 грн. Позивач не надав суду детального розрахунку із зазначенням: періодів застосування ставки, обсягу прострочених періодів, порядку розподілу внесених відповідачем платежів відповідно до ст. 534 ЦК України. Однак відповідно до досліджених доказів встановлено, що нарахування тіла та процентів здійснювалось позивачем у межах строку кредитування. Відповідач доказів повного виконання зобов`язання або помилковості розрахунку (контррозрахунку) не надав. За таких обставин, суд вважає доведеними вимоги позивача в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 762,27 грн, заборгованості за процентами в сумі 2 675,37 грн, разом 7437,64 грн. Вимога про стягнення неустойки 2 520 грн не підлягає задоволенню на підставі прямої заборони стягнення такого виду платежу за кредитними зобов`язаннями, відповідно до вимог п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Розподіл судових витрату справі Судовий збір Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви до суду ТОВ «Споживчий центр» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Оскільки позов ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог в сумі 1 809,36 грн (2 422,40 грн х (7437,64 грн / 9 957,64 грн)). Витрати на надання професійної правничої допомоги У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3-5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) та здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат . До схожого висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) та постанові від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20). Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та доказами такої сплати. На підтвердження стверджуваний понесених витрат в сумі 6 000 грн на професійну правничу допомогу позивач не надав жодного доказу, зокрема договору про надання професійної правничої допомоги, платіжні документи, які підтверджують понесення витрат, детальний опис наданих послуг. Позивач не зробив застереження до закінчення судових дебатів про подачу протягом п`яти днів після ухвалення рішення доказів понесених витрат на надання професійної правничої допомоги. Відтак, у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на надання професійної правничої допомоги слід відмовити повністю.

Outcome: partial