Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПП «Ден», третя особа - Київський міський центр зайнятості, про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання вчинити дії, в якому просив визнати припиненими трудові відносини з ПП «ДЕН» 05.08.2025 р. за у зв`язку зі звільненням за власним бажанням, видати трудову книжку. Позовні вимог мотивовані тим, що 17.07.2020 р. позивач був працевлаштований до ПП «ДЕН». У зв`язку з збройною агресією рф позивач з 25.02.2022 р. по 18.04.2025 р. проходив службу в ЗСУ. Під час працевлаштування після звільнення з служби позивач дізнався про перебування у трудових відносинах з ПП «ДЕН». 05.08.2025 р. позивач звернувся до ПП «ДЕН» з заявою про звільнення за власним бажанням. Заява була направлена поштою. До цього часу вимоги заяви не задоволені, лист повернуто за закінченням терміну зберігання. Вказаними діями порушуються права позивача, що стало підставою для звернення до суду. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву чи пояснень на позов не подав. Представник третьої особи судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без їх участі. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 02.10.2025 р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 17.07.2020 р. був прийнятий на роботу в ПП «Ден» за наказом №32-к від 16.07.2020 р., що вбачається з запису з електронної трудової книжки. За інформацією реєстру застрахованих осіб (Форми ОК-5) з липня 2020 по грудень 2021 р. позивачу нараховувалась заробітна плата в ПП «ДЕН». Як вбачається з відповіді Філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний Центр» від 01.08.2025 р. позивачу було відмовлено в наданні статусу безробітного з 24.07.2025 р. на підставі відсутності підтвердження припинення трудових відносин з ПП «ДЕН». 05.08.2025 р. позивач звернувся до директора ПП «ДЕН» [PERSON] з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 05.08.2025 р. Заява направлена засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням, повернута за закінченням терміну зберігання. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 2 статті 8 Конституції України гарантується право громадян на звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод. За змістом ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Положеннями статті 38 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки. За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку працівник не може бути звільнений у межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17 (провадження № 61-38688св18), від 17 серпня 2022 року у справі № 372/128/21 (провадження № 61-19849св21), від 21 грудня 2022 року у справі № 299/2706/20 (провадження № 61-3594св22). У постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 761/16900/21 (провадження № 61-12562св21) зазначено, що розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згодний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Судом встановлено факт існування між сторонами трудових відносин, відсутність волевиявлення позивача на їх продовження, що доведено до відома роботодавця у встановленому законом порядку шляхом направлення заяви про звільнення за власним бажанням згідно із ст. 38 КЗпП України. Натомість, вимоги позивача щодо звільнення залишились нерозглянутими, у зв`язку з чим порушені права та інтереси позивача, які підлягають захисту шляхом визнання припиненими трудові відносини [PERSON] з ПП «Ден», у зв`язку з звільненням [PERSON] за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України. Між тим, позивач просить визнати припиненими трудові відносини з ПП «Жинандубай» 05.08.2025 р. (з моменту подання заяви). Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2023 року у справі № 757/35570/21-ц (провадження № 61-6837св23) зробив такий висновок: «За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Проте така ініціатива з наміром припинити трудові відносини в односторонньому порядку має бути доведена до відома роботодавця. Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою. Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Надіслання поштовим засобом зв`язку на адресу роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням, хоча і є можливим варіантом сповіщення роботодавця про свої наміри працівником, проте без встановлення факту отримання ним такої заяви не свідчить про припинення між сторонами трудових відносин з дня надіслання такої заяви в обумовлений у ній строк». Крім цього, припинення трудового відносин з посадовою особою згідно конкретно визначеної ним дати звільнення залежить від волі власника. Тобто, суд не вправі приймати рішення про дату звільнення позивача за минулий час, оскільки при цьому суд враховує що позивач з позовом звернувся лише 22.09.2025 р. Щодо позовної вимоги: видати трудову книжку, варто зазначити наступне. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі (постанова Верховного суду від 29.05.2023 р. у справі № 754/8852/20) З огляду на те, що факт припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем встановлений лише під час розгляду цієї справи, вимога видати трудову книжку є передчасною та задоволенню не підлягає. Крім цього, відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У свою чергу, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Між тим, позивачем належними, допустимим та достовірними доказами не доведено перебування трудової книжки саме у відповідача, з огляду на те, що після ПП «ДЕН» позивач проходив службу у ЗСУ, отримував заробітну плату під час несення служби. Відтак, в задоволенні позовної вимоги: видати трудову книжку на теперішній час слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial