Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернувся АТ «СЕНС БАНК» із заявою, заінтересована особа Одеська міська рада, про визнання спадщини відумерлою. Заява мотивована тим, що 10.09.2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - «Первісний кредитор») та [PERSON] укладено кредитний договір №2007-690/ф03.14-133. На виконання умов Кредитного договору кредитор надав Позичальнику [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (далі - «Кредит») у сумі 12500,00 доларів США зі сплатою 13,5 відсотків річних, а Позичальник зобов`язався виконувати свої договірні зобов`язання відповідно до умов договору. В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги Первісний кредитор уклав в день укладання Кредитного договору з майновими поручителями та [PERSON] договір іпотеки від 11.09.2007 р., зереєстровано в реєстрі №13422,. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 66,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (далі - Предмет іпотеки). 10.09.2019 загальними зборами акціонерів АТ«Альфа-Банк`та єдиним акціонером АТ«Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ«Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Останній відповідно до Передавального акту від 15.10.2019 у порядку правонаступництва набув всіх прав за переданими йому активами, а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Заявник зазначає, що 12 серпня 2022 року змінено назву банку з АТ Альфа-Банк на АТ Сенс-Банк. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на майно, що залишилось після смерті [PERSON] , в тому числі на предмети іпотеки 1 та 2. Первісний кредитор, після отримання інформації про смерть позичальника звертався до Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі з претензією кредитора. На запити заявника до Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі, нотаріальна контора повідомила, що спадкоємці померлої не зверталися. Власником предмета іпотеки є померла [PERSON] . Враховуючи той факт, що після смерті позичальника минуло майже 10 років, ніхто за цей час так і не звернувся за оформленням своїх спадкових прав та не переоформлено предмет іпотеки, то спадкоємці у померлого відсутні. Згідно розрахунку заборгованості, яка видана АТ «Сенс Банк» на 22.01.2023 року за кредитним договором №2007-690/ф03.14-133, станом на 25.05.2023 р. борг складає 20556,29 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом 10 940 доларів доларів США, заборгованість по відсотках 9 616,29 доларів США. Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, просить суд спадкове майно померлого, а саме: трикімнатна квартира, за адресою: [ADDRESS] та однокімнатна квартира, за адресою: [ADDRESS] , визнати відумерлою спадщиною та передати його у власність Одеської міської територіальної громади. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13.06.2023 року відмовлено у відкритті провадження за заявою АТ «Сенс Банк», за участю заінтересованої особи Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.12.2023 року ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13.06.2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.01.2024 р. відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання на 26 березня 2024 року на 12 год. 00 хв. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.05.2024 р клопотання представника заінтересованої особи-Одеської міської ради, Сірака В.В., про витребування доказів у цивільній справі за заявою Акціонерного товариства «Сенс Банк», за участю заінтересованої особи Одеської міської ради, про визнання спадщини відумерлою задоволено та витребувано від Суворовської державної нотаріальної контори у м.Одеса, належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 29.05.2023 року на 11год. 45хв. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Заслухавши представників заявника та заінтересованої особи, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов наступних висновків. Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про визнання спадщини відумерлою (частина перша статті 293 ЦПК України). Порядок розгляду справ окремого провадження визначено статтею 294 ЦПК України. Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи; справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Судом встановлено, 10.09.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» і [PERSON] уклали договір кредиту №2007-690/ф03.14-133 (а.с22-24). Відповідно до умов кредитного договору, первісний кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 12500,00 доларів США зі сплатою 13,5 процентів річних, а останній зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань за кредитним договором первісний кредитор уклав 11.09.2007 р., з позичальником іпотечний договір, зареєстровано в реєстрі №13422. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 66,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с.25-26). Відповідно до розрахунків вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості від 22.05.2023 р. за кредитним договором №2007-690/ф03.14-133 від 10.09.2007, сума боргу складає 20556,29 доларів США. 10.09.2019 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з Рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 (а.с.5). Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу) (а.с.6). Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповіднодо підпункту «г» пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України«Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», пунктів 3.1., 5.З. Постанови Правління НБУ №189 від 27.06.2008 «Про затвердження положення проьособливості реорганізації банку за рішенням його власників», було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк`у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Згідно з п. 1 Передавального акта від 15.10.2019, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 (а.с.14-16). 12.08.2022 позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (номер запису 1000681070177055612), а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (а.с.18-20). На виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси Суворовською державною нотаріальною конторою у м. Одеса надано спадкову справу №116/2016 щодо [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 17.02.2016 року, державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса зареєстровано спадкову справу №116/2016, дата заведення: 17.02.2016 року, спадкодавець: [PERSON] , дата смерті [INFO] (а.с.18 т.2). Вказане підтверджується також долученою до матеріалів справи копією спадкової справи №116/2016, спадкодавець - [PERSON] , дата смерті [INFO] . Як вбачається з листа державного нотаріуса державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса від 08.09.2021 р. за № 2808/02-14 в Дрогобицькій державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу 116/2016. Зазначено, що спадкоємці [PERSON] не звертались та будуть повідомлені про претензію кредитора після звернення в держнотконтору (а.с.41 т.2). Відповідно до листа від 09.04.2021 р. №1056/02-1 державного нотаріуса державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м.Одеса претензії банку долучені до спадкової справи. Слід зазначити, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16.05.2023 р. № 332419327 власником предмета іпотеки ( [ADDRESS] ) є померла [PERSON] (підстава виникнення права договір права власності №98.12-370 купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.1998 р.) (а.с.33-34). та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 16.05.2024 р. № 332419332 [PERSON] власниця нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Щодо заявлених вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів згідно п. 1 ч. 2 ст.16 ЦК України відноситься, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою. Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями частини першої ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1277 ЦК України регламентовано відумерлість спадщини. Відповідно до положень вказаної статті, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Особи, які мають право або зобов`язані подати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання із Спадкового реєстру інформації про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу. Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Згідно із ст. 334 ЦПК України, заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Статтею 338 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 199/353/17-ц (провадження № 61-46195св18), від 20 січня 2021 року у справі № 644/3546/17 (провадження № 61-22990св19) . Поряд з цим, суд зазначає, що згідноз ч.1 ст. 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Приймаючи вищевикладене, встановлені судом обставини, надаючи оцінку наданим до суду доказам, суд зазначає наступне. Суд зазначає, що заявник стверджуючи про відсутність спадкоємців майна [PERSON] , не надав до суду жодних належних доказів на підтвердження відсутності осіб, які постійно проживали разом з [PERSON] станом на повідомлену заявником дату смерті [PERSON] , або відсутність у останнього малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, які у відповідності до приписів ч.3, 4 статті 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. Крім того, суд зазначає, що заявник під час розгляду справи не скористувався процесуальним правом на подання відповідних клопотань для витребування необхідних для розгляду справи доказів. Однак в матеріалах спадкової справи, відповідно до п. 1.3.2. договору кредиту №2007-690/ф03.14-133 в день укладення цього договору, наявна наступна інформація: «укласти з позичальником та поручителем [PERSON] трьохсторонній договір поруки на суму кредиту». Суд зазначає, що відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи викладене в цілому, суд доходить до висновку, що вимоги заявника в порушення приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведені та необґрунтовані належними доказами, за наслідком чого, приймаючи що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає у задоволенні заяви АТ «СЕНС БАНК» про визнання спадщини, яка відкрилась до майна [PERSON] , відумерлою, слід відмовити. Згідно з ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення по справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed