Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

адвокат Куспись Є.А. в інтересах позивача [PERSON] через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позову зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, подружнє життя у них не склалось, а тому позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Від шлюбу у них народилось троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Адреса реєстрації позивача [ADDRESS] , проте на даний момент вона разом з дітьми проживають у її батьків за адресою: [ADDRESS] . Позивач повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за розвитком та їх здоров`ям, діти відвідують навчальні заклади. Позивач не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дітьми. Спиртними напоями позивач не зловживає, за місцем проживання характеризується позитивно, добре відноситься до дітей. Позивачка любить своїх дітей і спроможна забезпечити їх всім необхідним. Оскільки сторони проживають за різними адресами, позивач вважає, що є підстави для визначення місця проживання доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] саме з нею, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 21.10.2024 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, залучено до участі у справі Бердичівську міську раду Житомирської області як орган опіки і піклування та призначити підготовче судове засідання. 18.03.2025 від адвоката Дзидза А.В., який діє в інтересах [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив про те, що стороною позивача у даній справі не подано жодного доказу на підтвердження порушення суб`єктивного права позивача та доказів протиправного впливу з боку відповідача. Вважає, що між сторонами не існує спору щодо проживання їхніх спільних неповнолітніх дітей із позивачем. Відтак, заявлені позовні вимоги стороною позивача є необгрунтованими, що в свою чергу є підставою для залишення позовних вимог без задоволення. 31.03.2025 адвокат Куспись Є.А. подав відповідь на відзив. Вказав, що з Висновку органу опіки та піклування Бердичівської міської ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю від 18.03.2025 №69 вбачається, що 10.03.2025 відбулася телефонна розмова з [PERSON] , який пояснив, що дійсно дружина з донькою [PERSON] та сином [PERSON] проживають у м. Бердичеві. Батько вважає, що дітям буде краще проживати з ним в м. Яворові, де створені умови для повноцінного розвитку. 12.03.2025 відбулось засідання з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Бердичівської міської ради, де відповідач повідомив про те, що не проти того що діти проживають з матір`ю, проте вважає, що мати має гірші побутові умови, не працює та має групу інвалідності, а тому дітям краще проживати з ним. Крім того, відповідач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з позивача аліментів на його користь на утримання неповнолітніх дітей, стверджуючи, що діти проживають з ним за адресою їх реєстрації. З наведеного слід вважати, що спір між сторонами наявний. Ухвалою від 02.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач свої вимоги позовної заяви підтримала, просила позов задовольнити з підстав та мотивів, які в ньому наведені. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Уповноважений представник Бердичівської міської ради Житомирської області як орган опіки і піклування у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи заінтересовану особу повідомлено належним чином, в матеріалах справи наявний висновок про визначення місця проживання висновок про визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю. Судом 17.11.2025 оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи його складення та проголошення відкладено; проголошення судового рішення призначено на 27.11.2025. Заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ст.5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з ч. 8, 9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Як вбачається з матеріалів справи, 09.10.1999 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Бердичівського міськвиконкому Житомирської області, актовий запис №457. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] ». Від даного шлюбу подружжя має троє спільних дітей: троє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З інформації, що міститься в автоматизованій системі документообігу Яворівського районного суду Львівської області, вбачається, що судовим рішенням від 07.11.2024 у справі №944/3853/24 шлюб між сторонами розірвано. Сторони проживають за різними адресами. Так, з долученого позивачем акта обстеження умов проживання встановлено, що за адресою [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . За змістом акта, позивачем створено належні умови проживання для дітей. Як вбачається з довідок №01-10/501 та №01-10/502 від 28.10.2024 [PERSON] , та [PERSON] , які проживають у [ADDRESS] , дійсно навчаються в ліцеї №10 «ТРІУМФ» м.Бердичева. Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру, наданих на запит суду, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Оскільки сторони проживають окремо, тобто за різними адресами, що ними визнається, задля уникнення непорозумінь між батьками щодо місця проживання дітей, забезпечення належним умов розвитку дітей, є підстави визначити їх місце проживання із одним із батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Дитина сторін [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи має малолітній вік, проживає з матір`ю. Як вбачається із Висновку органу опіки й піклування Бердичівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому № 69 від 18.03.2025, вказаний колегіальний орган дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, враховуючи інтереси дитини. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ході розгляду справи судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо утримання та виховання малолітнього сина [PERSON] . Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ч.1 ст.161 СК України, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього сина сторін [PERSON] з матір`ю до досягнення ним чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України. Вирішуючи даний спір, суд також враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При вирішенні спору у цій частині суд враховує постанову від 27.08.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судуправа № 305/2060/18 провадження № 61-18251 св 19, якою визначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини (постанова від 18.03.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 182/2037/17, провадження № 61-423св20. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для вс.іх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. При розгляді спору щодо визначення місця проживання дітей суд насамперед виходить з інтересів малолітньої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання та поведінку батьків дітей по відношенню до дітей. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК Ураїни закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, оскільки вона досягла чотирнадцятирічного віку та вправі самостійно прийняти рішення щодо місця свого проживання. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України й судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial