Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа 1: Військова частина [NUMBER] , третя особа 2: Служба у справах дітей Дубенської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що вони з відповідачем мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . На утримання дитини з [PERSON] стягнуто аліменти на підставі судового наказу Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06.09.2017 у розмірі всіх доходів відповідача. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано на підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30.08.2022. Діти сторін: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , безперервно та постійно проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач самостійно виховує та повністю матеріально утримує дітей, оскільки їх батько - відповідач у справі, проживає тривалий час за кордоном. [PERSON] не займається вихованням доньки та не приймає участь у її навчанні. Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої [PERSON] , оскільки станом на день звернення до суду з позовом вона проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] , що перешкоджає їй належним чином доглядати за донькою, тому має на меті звільнитися зі служби. Ухвалою суду від 20.03.2025 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 16.04.2025 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Силки Т.Ю. надійшла до суду заява про визнання стороною відповідача позовної заяви та про розгляд справи без участі відповідача. Відповідно до ухвали суду від 14.05.2025 у прийнятті визнання позову відповідачем було відмовлено. Ухвалою суду від 14.05.2025 за клопотанням позивача було витребувано докази від Державної прикордонної служби України, з приводу отримання інформації про перетин [PERSON] державного кордону України, які надійшли до суду 02.06.2025. 23.06.2025 судом було постановлено ухвалу про витребування від виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області висновку про доцільність встановлення факту виховання та здійснення повного утримання позивачем своєї доньки [PERSON] . Письмовий висновок отримано судом 10.09.2025. Згідно з ухвалою суду від 25.09.2025 підготовче судове засідання закрито та справа призначена до розгляд у по суті. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, наголошували на тому, що дитина фактично вже декілька років проживають разом з матір`ю, відповідач участі в утримання і вихованні доньки не приймає, оскільки [PERSON] зростає, вона потребує більше уваги з боку матері, але перебування позивача на військовій службі унеможливлює виконання нею материнських обов`язків в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дати розгляду справи повідомлявся належним чином, представником відповідача подано заяву про розгляд справи без їх участі та про визнання позовних вимог. Представник третьої особи в/ч [NUMBER] в судове засідання з`явився, проти задоволення позову не заперечує, разом із цим зазначає, що ухвалення рішення про задоволення позову не є обов`язком для позивача для звільнення з військової служби, а є виключно її правом, тому вона може продовжити проходити службу у військовій частині, де їй буде забезпечено належні трудові умови. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, запитавши думку малолітньої доньки сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до таких висновків. Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідача народилась донька: [PERSON] , [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції у Рівненській області зроблено 22.06.2012 актовий запис №224. На підставі судового наказу Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06.09.2017 з відповідача [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі від усіх його доходів до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого головним державним виконавцем Довгинцівського відділу ДВС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Грінченко О., борг [PERSON] зі сплати аліментів станом на 15.04.2025 складає 293518,36 грн. 30.08.2022 рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] є військовослужбовцем та проходить військову службу з 2020 року, з 2022 року і по теперішній час у в/ч [NUMBER] на посаді кухара та оператора групи телекомунікаційних мереж (систем) вузла зв`язку, має регулярний і стабільний заробіток, що підтверджується довідкою в/ч [NUMBER] від 06.11.2025 №5186. Факт проживання доньки разом з матір`ю, здійснення нею самостійного виховання малолітньої дитини та перебування на її утриманні підтверджується: -актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 29.12.2024, згідно з яким зазначається, що позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з сином [PERSON] та донькою [PERSON] , батько участі в їх утриманні та вихованні не приймає; -листом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Здоров`я+» ДМР від 20.01.2025 №87, відповідно до якого вказано, що [PERSON] , перебуває під наглядом лікаря-педіатра даного закладу охорони здоров`я, на візити до лікаря дитину приводить мама, батька дівчинки з моменту укладання декларації 13.09.2022 у поліклініці не бачили, засобами телефонного зв`язку він з персоналом лікарні не спілкувався; -психолого-педагогічною характеристикою Дубенського ліцею №6, якою надано позитивну оцінку [PERSON] , але зазначено, що її вихованням займається лише мати, батько школу не відвідує, з класним керівником не спілкується, навчання доньки не цікавиться. Крім того, Державною прикордонною службою України надано інформацію від 22.05.2025 №19/42812-25-вих про те, що [PERSON] , [INFO] , виїхав 11.09.2022 о 21:57:10 за межі України та станом на 16:35 25.05.2025 в Україну не повертався. Дана обставина також свідчить про те, що з 11.09.2022 відповідач з позивачем і дітьми не проживає. Також, згідно з письмовим висновком органу опіки та піклування Дубенської міської ради від 03.09.2025 №3132/05-02-29/25 підтверджено, що малолітня [PERSON] фактично проживає зі своєю матір`ю [PERSON] , яка забезпечує повне її утримання та виховання. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію, необхідно проводити з нею бесіду, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення її інтересів та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Так, [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що проживає давно лише з мамою, яка її виховує та повністю утримує. Надалі також хоче жити саме з нею. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною 2 ст. 6 СК України встановлено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Так, судом встановлено, що на момент ухвалення рішення [PERSON] виповнилося 13 років, тому за нормами чинного законодавства вона є малолітньою дитиною. Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини матір`ю фактично встановлюється юридичний факт, у силу якого обсяг прав батька обмежується або припиняється. У справі, яка є предметом розгляду, заявниця просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує дитину, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок: «Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.». Так, у справі, що розглядається, позивач є військовослужбовиця, яка прагне встановлення факту самостійного виховання нею дитини з метою встановлення за певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує дитину, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби. [PERSON] в своїй заяві фактично посилається на те, що вона є одинокою матір`ю. Відповідно до статей 18-1-18-3 Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною). За пунктом 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама (постанови від 18 грудня 2024 року в справі № 676/3150/23, від 17 вересня 2024 року в справі № 285/136/23). Одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Одинока матір - це жінка, яка виховує і утримує дитину сама (постанови Верховного Суду від 26 серпня 2021 року в справі № 591/1371/19, від 20 жовтня 2021 року в справі № 127/15014/20). Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 299/2388/16-ц зазначив, що основним критерієм під час визначення статусу одинокої матері є виховання та утримання дитини без участі батька. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України відповідно до статті 65 Конституції України, статті 1 Закону № 2232-XII, статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-XII). 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом рф, який триває і тепер. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації. Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Водночас абзац 6 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачає, що військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, має право під час дії воєнного стану звільнитись з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин. Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав. Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Таким чином, суд вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання матір`ю-військовослужбовцем дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У даній справі, суди встановили, що: батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] ; з 07 квітня 2022 року [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] на посаді кухара та оператора групи телекомунікаційних мереж (систем) вузла зв`язку; 30 серпня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано; після розлучення батьків малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] ; [PERSON] з 11.09.2022 перебуває за кордоном, а, отже, з позивачем та своєю малолітньою дитиною не проживає, крім того має великий борг зі сплати аліментів, що свідчить про відсутність фінансового забезпечення з його боку на утримання доньки; з поданих суду доказів також не вбачається, що [PERSON] якимось чином приймає участь у вихованні дитини протягом останнього часу. При ухваленні рішення суд оцінює за критерієм співмірності те, що позивач є військовослужбовицею та має конституційні обов`язки перед державою та одночасно є одинокою матір`ю. Суд враховує, що посада, яку [PERSON] обіймає у в/ч [NUMBER] , не пов`язана з безпосереднім виконанням бойових завдань, а є господарчою роботою у тиловому розміщенні військової частини. Разом із цим, починаючи з періоду повномасштабного вторгнення малолітня дитина позивачки перебуває не лише без батьківського, а і без належного материнського піклування, що є неприпустимим з точки зору врахування найкращих інтересів дитини, що закріплені міжнародними правовими стандартами, її безпеки в умовах дії воєнного стану. Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивачем не заявлено вимог про стягнення з відповідача судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved