Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

ТОВ «Факторинг партнерс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з нього заборгованість за договором №3548100233-87202 від 20 червня 2021 року та за договором №555152958145 від 30 липня 2021 року в розмірі 20601 грн. 38 коп., також судовий збір в розмірі 3224 грн. 16 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13500 грн. Позов мотивує тим, що 20 червня 2021 року між ТОВ «ФК» Інкасо фінанс» та [PERSON] укладено договір позики №3548100233-87202. Відповідно до\~умов договору\~ [PERSON] \~надано кредит\~в розмірі\~2000\~грн.,\~та останній\~зобов`язався повернути\~кредитодавцю кредит,\~сплатити проценти\~за користування\~кредитом у\~встановлений у\~договорі термін\~та виконати\~інші зобов`язання\~у повному\~обсязі на\~умовах та\~строки/терміни,\~що визначені\~договором. Відповідач здійснив\~дії,\~спрямовані на\~укладання договору\~позики шляхом\~заповнення заявки\~на сайті,\~з введенням\~коду підтвердження,\~який є\~одноразовим ідентифікатором\~на підписання\~електронного договору,\~та зазначенням\~інформації щодо\~реквізитів банківської\~картки,\~на рахунок\~якої,\~в подальшому\~кредитодавцем було\~перераховано грошові\~кошти.\~Підписанням договору\~відповідач,\~також підтвердив,\~що він\~повністю ознайомився\~з усіма\~його умовами,\~в тому\~числі з\~правилами та\~йому було\~надана вся\~інформація,\~передбачена вимогами\~чинного законодавства. Однак відповідач\~не виконує\~свої зобов`язання,\~грошові кошти\~не повертає,\~проценти за\~користування коштами\~не сплачує.\~Загальний розмір\~заборгованості,\~що підлягає\~стягненню з\~позичальника станом\~на день\~формування позовної\~заяви відповідно\~до розрахунку\~заборгованості,\~становить 10355\~грн.\~38\~коп.,\~з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) 1330 грн., заборгованість за\~нарахованими процентами\~на дату\~відступлення права\~вимоги 9025\~грн.\~38\~коп. 21\~грудня 2021\~року укладено\~договір №21-12/21\~відповідно до\~якого ТОВ\~«ФК «Інкасо\~фінанс» відступило\~на користь\~ТОВ «Вердикт\~капітал» права\~вимоги за\~кредитними договорами\~до позичальників,\~в тому\~числі за\~договором №3548100233-87202. 10 березня 2023 року укладено договір №10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3548100233-87202. 28 серпня 2025 року укладено договір №28-08/25 відповідно до якого ТОВ «Коллект центр» відступило на користь ТОВ «Факторинг партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3548100233-87202. Таким чином, ТОВ «Факторинг партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за договором №3548100233-87202. Також, 30 липня 2021 року між ТОВ «Київська Торгово-інвестиційна компанія» та [PERSON] укладено договір позики №555152958145, згідно умов якого первісний кредитор взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит в сумі 2000 грн. для задоволення особистих потреб, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №555152958145 від 30 липня 2021 року, що підлягає стягненню з позичальника на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 5123 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту)\~2000 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 3123 грн. 18 грудня 2023 року між ТОВ «Київська Торгово-інвестиційна компанія» та ТОВ «Факторинг партнерс» укладено договір факторингу №18/12-2023 про відступлення права вимоги за кредитним договором №555152958145 від 30 липня 2021 року. Таким чином, ТОВ «Факторинг партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за договором №555152958145. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вищевказаними договорами становить 20601 грн. 38 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] та судові витрати по справі. 21 жовтня 2025 року ухвалою суду дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду на 11 листопада 2025 року. Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року розгляд справи відкладено на 26 листопада 2025 року, у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю умов для проведення заочного розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте просить про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує, позов підтримує в повному обсязі та просить такий задоволити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України, за згодою позивача, судом здійснено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 червня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо фінанс» та позичальником [PERSON] укладено договір позики №3548100233-87202. Відповідно до п.2.2 договору кредит надається в загальному розмірі 2000 грн. Згідно п.п. 2.3. договору позики, дата видачі кредиту 20 червня 2021 року, дата повернення кредиту 04 липня 2021 року(включно), термін користування кредитом 14 днів. Відповідно до п.п. 2.5. договору позики, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити товариству плату згідно графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1 до цього договору). Умовами договору позики на період зазначений в п.п.2.3. договору, плата за користування кредитом встановлена в розмірі 1,95% за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.7. договору позики встановлено, що плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні, за фактичну кількість днів, користування Кредитом, визначену у п.п.2.3. цього договору та починається у дату списання кредитних коштів з рахунку товариства й закінчується у дату зарахування суми кредиту та плати за користування кредитом на рахунок товариства. Відповідно до п.п.9.2 договору позики, цей договір укладається в електронній формі та є електронним договором, підписання якого відбувається, у відповідності до вимог ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних позичальником, який прийняв пропозицію (оферту) укласти цей договір, надсилаються товариству та призначені для ідентифікації підписувача цих даних. Пунктом 9.3. договору позики встановлено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором, вказаний у п.п.9.2. цього договору, має юридичну силу власноручного підпису. Первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного договору позики, перерахувавши грошові кошти на рахунок позичальника. На підставі довідки сервісу онлайн платежів IPay №2873_241209140651 від 09 грудня 2024 року, встановлено, що [PERSON] отримав кошти у розмірі 2000 грн. на карту № [NUMBER] . З розрахунку заборгованості ТОВ «ФК «Інкасо фінанс» за договором №3548100233-87202 від 20 червня 2021 року вбачається, що заборгованість відповідача станом на 21 грудня 2021 року складає 1330 грн. 21 грудня 2021 року укладено договір №21-12/21 відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо фінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3548100233-87202. З розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт капітал» за договором №3548100233-87202 від 20 червня 2021 року вбачається, що заборгованість відповідача станом на 10 березня 2023 року складає 10355 грн. 38 коп. 10 березня 2023 року укладено договір №10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3548100233-87202. 28 серпня 2025 року укладено договір №28-08/25 відповідно до якого ТОВ «Коллект центр» відступило на користь ТОВ «Факторинг партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3548100233-87202. З розрахунку заборгованості ТОВ «Коллект центр» за договором №3548100233-87202 від 20 червня 2021 року вбачається, що з відповідача підлягає стягненню 10355 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту)1330 грн., заборгованість за нарахованими процентами 9025 грн. Аналогічна заборгованість зазначена у розрахунках ТОВ «Факторинг партнерс». Також встановлено, що 30 липня 2021 року між ТОВ «Київська Торгово-інвестиційна компанія» та [PERSON] укладено договір позики №555152958145 за умовами якого товариство надало позичальнику позику в сумі 2000 грн. на строк 30 календарних днів зі сплатою відсотків: стандартна відсоткова ставка 2,60% в день; знижена процентна ставка 2,19% в день. ТОВ «Київська Торгово-інвестиційна компанія» виконало зобов`язання за договором і перерахувало 30 липня 2021 року кошти на суму 2000 грн., маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі LigPay - 1720011963. 18 грудня 2023 року між ТОВ «Київська Торгово-інвестиційна компанія» та ТОВ «Факторинг партнерс» укладено договір факторингу №18/12-2023 про відступлення права вимоги за кредитним договором №555152958145 від 30 липня 2021 року Згідно реєстру боржників від 22 грудня 2023 року до договору факторингу №18/12-2023 від 18 грудня 2023 року ТОВ «Факторинг партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 5123 грн., з яких: 2000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 3123 грн. - сума заборгованості за відсотками. Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст.639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст.205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, суд приймає до уваги те, що вказані договори підписані електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, номер телефону, адреса електронної пошти),\~були використані неправомірно для укладення кредитного договору від його імені, ним до суду не надано. Також необхідно звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не звертався, як і не оскаржував правомірність укладених договорів. Враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредиторів на виконання укладених договорів, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договорів та отримання кредитних коштів, суду не надав. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. З урахуванням наведених норм чинного законодавства та встановлених у справі обставин, суд вважає, що відповідач, отримавши обумовлені у кредитних договорах суми, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого в нього утворилась заборгованість. Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки заявлений до стягнення розмір заборгованості не відповідає розрахункам, наведеним самим позивачем у тексті позовної заяви. Зі змісту позову встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором\~№3548100233-87202\~від 20\~червня 2021\~року в\~розмірі 10355 грн. 38 коп. та за договором\~№555152958145\~від 30\~липня 2021\~року 5\~123\~грн. Сукупний розмір цих сум становить 15478 грн. 38 грн. Разом з тим, у прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 20601 грн. 38 коп., що суттєво перевищує зазначений ним же розрахунок та не підтверджено доказами, доданими до позову. Позивач не навів жодних пояснень щодо утворення різниці між сумою, зазначеною в мотивувальній частині, та сумою, заявленою у резолютивних вимогах. Таким чином, суд погоджується лише з тією частиною позовних вимог, яка підтверджена належними та допустимими доказами, а саме з розміром заборгованості 15478 грн. 38 коп., що відповідає наведеним позивачем розрахункам. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Щодо вирішення питання судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.2 ст.137\~ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди зобов`язані застосовувати як джерело права практику Європейського суду з прав людини, надалі ЄСПЛ. В свою чергу ЄСПЛ у своїй практиці визначає поняття «фактично понесені витрати на сплату гонорару» (див., наприклад, рішення від 16 лютого 2012 року у справі «Савін проти України», п.97; рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України», п.115), не лише ті витрати, яким є документальне підтвердження, а і ті, які за умовами договору з адвокатом клієнт має сплатити як гонорар. Наведена практика ЄСПЛ цілком узгоджується з приписами п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, щодо доказування обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 13500 грн. до матеріалів справи надано копію договору №02-07/2024 про надання правничої допомоги від 02 липня 2024 року, укладений між АО «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Факторинг партнерс», заявку на надання юридичної допомоги №376 від 01 вересня 2025 року, витяг з акту №19 про надання юридичної допомоги від 30 вересня 2025 року. При цьому, суд враховує правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду висловлений у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 про те, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Частиною 5 ст.137\~ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/15357/17, додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та його необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п.6 ч.3 ст.2\~ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 2000 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено 2422 грн. 40 коп., що підтверджується копією платіжної інструкції №0563450096 від 10 жовтня 2025 року. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то суд стягує з відповідача в користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1820 грн. 01 коп.

Outcome: approved