Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

У липні 2025 року ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 798054830 від 31.10.2023 в розмірі 28\~494,81 грн, сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7\~000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.10.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем був укладений кредитний договір № 798054830, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 5\~550 грн. На підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, додаткових угод та реєстру прав вимоги № 265 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 798054830 від 31.10.2023. На підставі договору факторингу № 31/0724-01 від 31.07.2024 та реєстру прав вимоги № 1 від 31.07.2024 відповідне право грошової вимоги за кредитним договором № 798054830 від 31.10.2023 перейшло до ТОВ «Онлайн Фінанс». На підставі договору факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 та реєстру боржників відповідне право вимоги на загальну суму 28\~494,81 грн перейшло до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Таким чином, позивач набув право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 28\~494,81 грн. Оскільки відповідач не виконав своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач повідомлений про розгляд справи у порядку, визначеному п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Заяв чи клопотань від учасників процесу не надійшло. Своїм правом надати відзив відповідач не скористався. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Згідно договору кредитної лінії № 798054830 від 31.10.2023, укладеного в електронній формі між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , відповідач отримав кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 7 800 грн на умовах строковості, зворотності, платності, і зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування (а.с. 58-76). Умовами договору передбачено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надає [PERSON] перший транш в сумі 5 550 грн 31.10.2023. Другий транш та решта траншів надається позичальнику протягом дисконтного періоду кредитування на умовах, передбачених договором (п.п. 2.1, 2.3, 2.4 договору). Позичальнику надається дисконтний період кредитування 30 днів від дати отримання першого траншу, протягом якого позичальник може збільшувати суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту (п. 3.1 договору). Сторони погодили, що строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду (п. 3.2 договору). Для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 28 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 3 263 грн. Про суму нарахованих процентів, що позичальнику необхідно сплатити для оформлення другої і наступних пролонгацій, позичальник інформується через особистий кабінет (п. 3.3 договору). Кожен окремий транш надається позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки 4149-49хх-хххх-6725, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання чергового траншу (п. 5.1 договору). Рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування 28.11.2023, а саме протягом 28 днів від дати отримання першого траншу позичальником (п. 7.1 договору). Відповідно до п. 7.2 договору, в обов`язковому порядку сума кредиту має бути повернута позичальником не пізніше ніж протягом 28 календарних днів після настання однієї з наступних обставин: - закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п. 11.1 договору, - дострокового припинення дії договору, в порядку передбаченому п. 9.1.1.2 або п. 9.1.1.7 договору. Кінцева дата повернення кредиту 30.11.2028 (п. 7.3 договору). За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом: - за період від видачі кредиту до 28.11.2023 (включно) за процентною ставкою 766,500 річних, що становить 2,100 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом; - у разі продовження дисконтного періоду за період з наступного дня після 28.11.2023 за процентною ставкою 766,500% річних, що становить 2,100% в день від суми кредиту за кожен день користування кредитом (індивідуальна процентна ставка), (п. 8.1., 8.3, 8.3.1, 8.3.2 договору). Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1087,70% річних, що складає 2,98% в день від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 8.4 договору). У разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом щонайменше на один місяць кредитодавець має право вимагати від позичальника повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення договору. При цьому, договір вважається розірваним з моменту відправлення відповідного повідомлення, в тому числі на електронну пошту позичальника (п. 9.1.7 договору). Факт отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 5 550 грн підтверджується платіжним дорученням від 31.10.2023 про перерахування суми кредиту 5 550 грн на рахунок відповідача № 4149-49хх-хххх-6725 (а.с. 11). Зазначене також підтверджується відповіддю АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на запит суду та випискою за договором (а.с. 193-195). 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило, а ТОВ «Таліон Плюс» набуло та прийняло за плату права вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с. 122-128). В подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткові угоди № 19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022р та № 32 від 31.12.2023. до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, відповідно до яких строк дії такого договору продовжений до 31.12.2024 (а.с. 133-145). Як вбачається із реєстру прав вимоги № 265 від 02.01.2024 відбулося відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнтом) ТОВ «Таліон Плюс» (фактору) права вимоги за договором кредитної лінії № 798054830 від 31.10.2023, укладеним із [PERSON] , на загальну суму 14\~602,05 грн, що складається із наступних сум: заборгованість за основним боргом 5 550 грн та заборгованість за відсотками 9\~052,05 грн (а.с. 49). Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Таліон Плюс», станом на 31.07.2024 розмір заборгованості відповідача за договором № 798054830 від 31.10.2023 складав 28\~494,81 грн, з яких: 5 550 грн тіло кредиту, 22\~944,81 грн проценти за користування кредитом. Аналіз змісту такого розрахунку свідчить, що другим кредитором здійснено донарахування розміру процентів за 84 дні користування кредитом (період з 03.01.2024 по 26.03.2024 включно) (а.с. 31,32). 31.07.2024 ТОВ «Таліон Плюс» уклало з ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» договір факторингу № 31/0724-01, згідно з яким ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося відступити на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 108-114). Як вбачається із реєстру прав вимоги № 1 від 31.07.2024 відбулося відступлення ТОВ «Таліон Плюс» (клієнтом) ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (фактору) права вимоги за договором кредитної лінії № 798054830 від 31.10.2023, укладеним із [PERSON] , на загальну суму 28494,81 грн, що складається із заборгованості за основним боргом 5 550 грн та заборгованості за відсотками 22\~944,81 грн (а.с. 44). У свою чергу ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», на підставі договору факторингу № 04/06/25-Ю від 04.06.2025 відступило позивачу (ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ») право грошової вимоги до відповідача [PERSON] , яке ґрунтується на умовах договору № 798054830 від 31.10.2023 в межах суми 28\~494,81 грн, що підтверджується копією відповідного договору факторингу, актом приймання-передачі реєстру боржників, витягом з реєстру боржників та платіжними інструкціями про сплати фактором ціни договору (а.с. 95-101). Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за договором кредитної лінії в добровільному порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України ). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір № 798054830 від 31.10.2023 в електронній формі. На підставі цього договору відповідачем 31.10.2023 було отримано у кредит без конкретної споживчої мети в сумі 5 550 грн, які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів в межах строку дії договору, але в порушення умов договору не зробив цього, внаслідок чого має невиконане грошове зобов`язання перед кредитором. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за договором кредиту, обумовлено дійсністю договорів факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, № 31/0724-01 від 31.07.2024 та № 04/06/25-Ю від 04.06.2025, на підставі яких право вимоги кредитора було відступлене на користь ТОВ «ФК «ЮНІТ КАПІТАЛ». Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» складеного станом на 02.01.2024, розмір заборгованості позичальника за кредитним договором № 798054830 складав 14\~602,05 грн, яка утворилась та обчислена за період з 31.10.2023 по 02.01.2024 і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 5 550 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 9\~052,05 грн. Відповідач платежів за кредитом не вносив (а.с.86-87). Тож право вимоги саме в межах такої суми боргу було передано від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон плюс» на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018. Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам кредитного договору, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.3, 1.4, 1.5 договору. Натомість ТОВ «Таліон плюс» як новий кредитор здійснював подальші нарахування процентів за користування кредитом, внаслідок чого до складу позовних вимог включено і проценти за період користування кредитом з 03.01.2024 по 31.07.2024 в розмірі 13\~892,76 грн. В цьому контексті слід звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Аналіз відповідних норм закону в контексті положень ст. 514 ЦК України свідчить, що обсяг і зміст права грошової вимоги, який набуває фактор на підставі договору факторингу від клієнта (первісний кредитор) до боржника визначається на момент переходу права грошової вимоги, в тому числі майбутньої вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом кредитного договору зобов`язання позичальника зі сплати процентів ґрунтується відповідно до правил кредитування на умовах кредитної лінії. Відповідний спосіб кредитування зумовлює наявність у позичальника права на отримання кредитних коштів в межах кредитного ліміту в будь-який час протягом строку дії договору та покладає на кредитора зобов`язання обслуговування кредитної лінії. За умовами договору кредиту зобов`язання позичальника зі сплати процентів за користування кредитними коштами має періодичний характер і визначається на 28-й день після отримання кредитного траншу, а після цього щоденно з моменту отримання кредиту. Отже вимога щодо сплати процентів за користування кредитом за таким договором формується кредитором щоденно. З огляду на характер способу кредитування первісним кредитором (кредитна лінія) суд приходить до висновку, що в даному випадку ТОВ «Таліон плюс» як правонаступник первісного кредитора за договором кредиту не мало правових підстав нараховувати проценти за користування кредитом за проміжок часу, коли не могло забезпечити позичальнику право на користування послугою кредитування, тобто після фактичного набуття права вимоги на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018. Зазначений висновок відповідає і змісту п. 2.1 такого договору факторингу, де зазначено, що «згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором». Отже, враховуючи, що первісний кредитор передав ТОВ «Таліон плюс» право грошової вимоги за кредитним договором № 798054830 та не визначав ціни майнових вимог за користування кредитом в межах строку дії договору, але який слідує після моменту відступлення права вимоги, то новий кредитор ТОВ «Таліон плюс» - не мав правових підстав вимагати сплати відповідачем відповідних додатково нарахованих процентів за період 03.01.2024 по 31.07.2024 в розмірі 13\~892,76 грн, а відтак і не міг відступати відповідне право вимоги наступним кредиторам. За таких обставин суд доходить висновку, що до позивача не перейшло право вимоги про стягнення з відповідача кредитної заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом в сумі більшій, ніж була відступлена первісним кредитором, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у договорі кредитної лінії і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за кредитним договором станом на 02.01.2024 (дата першого відступлення прав вимоги) за ним обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 14\~602,05 грн, яка утворилась складається із заборгованості за тілом кредиту 5 550 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом 9\~052,05 грн. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов договору кредиту відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув у порядку та у строки, передбачені договором, не сплатив відсотки за користування кредитом, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 14\~602,05 грн є обґрунтованими і правомірними. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору та оплати послуг правової допомоги. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 2 422,40 грн. Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково (14\~602,05 х 100: 28\~494,81 = 51,24), то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1241,23 грн судових витрат по оплаті судового збору (2422,40 х 51,24: 100 = 1241,23). Крім того, позивачем заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн, стосовно якого суд зазначає таке. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. В якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним надано: договір про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025, протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025, додаткову угоду до Договору про надання правничої допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025 на загальну суму послуг 7 000 грн (а.с. 79-82). Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 7 000 грн. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат, суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. В даному випадку позивач користувався правничою допомогою адвокатського бюро «Тараненко та партнери», з яким позивачем укладено договір про надання правової допомоги за різними напрямками юридичної діяльності. При цьому, правнича допомога полягає у складанні процесуальних документів і не була пов`язана із здійсненням представництва інтересів позивача в судовому провадженні. В той же час клопотання про витребування доказів було подано позивачем одночасно з позовом, а отже та обставина, що відповідне клопотання оформлене окремим письмовим документом, а не викладено в самій позовній заяві, не може вважатись належним обґрунтуванням збільшення розміру витрат на правову допомогу. Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 7 000 грн. є необґрунтованою та неспівмірною з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультаціями, складанням процесуальних документів). За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 3 500 грн, оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, а також результат розгляду справи судом, зміст і значення остаточного рішення суду для сторін. За таких обставин, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково на 51,24%, то з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1793,40 грн судових витрат понесених під час розгляду справи (3500 х 51,24 : 100 = 1793,40), тобто пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial