Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 14 716 609,11 грн., що еквівалентно 1 249 287,70 доларів США на день платежу; проценти за користування позикою у розмірі 21 768 577,85 грн.; три проценти річних у розмірі 3 498 000,75 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 10.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 14 716 609,11 грн., що становить в гривнях еквівалент 1 249 287, 70 доларів США зі строком повернення до 10.09.2014 року (т.1 а.с. 32-33). В якості підтвердження укладення договору позики [PERSON] посилається на розписку від 10.07.2014 року (т.1 а.с. 34). Оскільки за доводами позивача грошові кошти [PERSON] за договором позики не повернуто, з останнього підлягає стягненню з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог 1 249 287,70 доларів США, а також нараховані проценти за користування позикою у розмірі 21 768 577,85 грн. та три проценти річних у розмірі 3 498 000,75 грн. 26.02.2018 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , в якій просив визнати недійсним договір позики від 10.07.2014 року, укладений між ним та [PERSON] . Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що договір позики від 10.07.2014 року є недійсним, оскільки грошові кошти ним від [PERSON] не отримувались, а договір та розписка від 10.07.2014 року підписані невстановленою особою від імені [PERSON] . Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.11.2020 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 19.11.2020 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 10.11.2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23.02.2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року прийнято цивільну справу № 757/38773/17-ц до провадження судді в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 14.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.03.2022 року відкладено підготовче засідання на 05.08.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2022 року відкладено підготовче засідання на 23.09.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.09.2022 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, - задоволено частково. Витребувано у Вищого антикорупційного суду (01601, м. Київ, просп. Перемоги, 41) належним чином завірені копії документів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.08.2018 року за № 4218000000002019, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України (справа № 991/1551/19), а саме: - договору позики від 10.07.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; - розписки від 10.07.2014 року, складеної від імені [PERSON] ; - висновків судових експертиз, об`єктом дослідження в яких були договір позики від 10.07.2014 року та розписка від 10.07.2014 року. В іншій частині клопотання - відмовлено. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.09.2022 року відкладено підготовче засідання на 16.01.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2023 року відкладено підготовче засідання на 18.04.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2023 року відкладено підготовче засідання на 03.08.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2023 року відкладено підготовче засідання на 03.10.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2023 року відкладено підготовче засідання на 08.02.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.02.2024 року відкладено підготовче засідання на 03.04.2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі - відмовлено та протокольною ухвалою суду від 03.04.2025 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 15.07.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.07.2024 року відкладено судове засідання на 11.09.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2024 року відкладено судове засідання на 18.11.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2024 року відкладено судове засідання на 11.12.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2024 року відкладено судове засідання на 31.01.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2025 року відкладено судове засідання на 20.02.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2025 року відкладено судове засідання на 19.03.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2025 року відкладено судове засідання на 05.05.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.05.2025 року відкладено судове засідання на 10.07.2025 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.07.2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення експертизи у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики - відмовлено. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.07.2025 року відкладено судове засідання на 30.09.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2025 року відкладено судове засідання на 05.11.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2025 року відкладено судове засідання на 26.11.2025 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги первісного позову та просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] зазначив, що доводи позивача не відповідають дійсності, оскільки останній не бажає виконувати зобов`язання за договором позики та зловживає процесуальними правами. Відповідач та представник відповідача до судового засідання не з`явилися, проте про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі. У відзиві на позов представник [PERSON] наголосив, що договір та розписку його довіритель не підписував, відтак жодні зобов`язання перед [PERSON] із повернення боргу відсутні. Просив відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на обґрунтування вимог первісного позову зазначено, що 10.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 14 716 609,11 грн., що становить в гривнях еквівалент 1 249 287, 70 доларів США зі строком повернення до 10.09.2014 року (т.1 а.с. 32-33). Згідно з пунктом 3.1 договору позики позикодавець передає позику позичальникові в день підписання сторонами цього договору. Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 договору позики позика передається у готівковій формі. На підтвердження отримання позики в сумі, встановленій пунктом 2.1 цього договору, позичальник видав позикодавцеві розписку, що додається до цього договору. За змістом пунктів 5.1, 5.2 договору позики після закінчення строку, визначеного в пункті 4.1 цього договору, позичальник зобов`язується негайно повернути позикодавцеві позику. Позика повертається в готівковій формі. Позика вважається повернутою позикодавцеві після отримання позикодавцем коштів в сумі в гривнях, що еквівалентна 1 249 287, 70 доларів США на день повернення (пункт 5.3 договору позики). Відповідно до пункту 6.3 договору позики у випадку несвоєчасного повернення суми позики відповідно до пункту 2.1 цього договору позичальник сплачує на користь позикодавця грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, а також відшкодовує збитки та втрачену вигоду позикодавця. В якості підтвердження укладення договору позики [PERSON] посилається на розписку від 10.07.2014 року (т.1 а.с. 34). Оскільки за доводами позивача [PERSON] грошові кошти за договором позики не повернуто, з останнього підлягає стягненню з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог 1 249 287,70 доларів США, а також нараховані проценти за користування позикою у розмірі 21 768 577,85 грн. та три проценти річних у розмірі 3 498 000,75 грн. У свою чергу, [PERSON] у зустрічному позові зазначив, що договір позики від 10.07.2014 року є недійсним, оскільки грошові кошти ним від [PERSON] не отримувались, а договір та розписка від 10.07.2014 року підписані невстановленою особою від імені [PERSON] . Мотиви, з яких виходить cуд, та застосовані норми права Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15). Відтак, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. За викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц правовою позицією договір позики, укладений у письмовій формі, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до правових висновків про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтриманих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), із метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Із матеріалів справи вбачається, що до первісного позову [PERSON] подано копію договору позики від 10.07.2014 року та копію розписки від 10.07.2014 року (а. с. 32-33, 34, т. 1). У подальшому, згідно з журналом судового засідання від 06.11.2017 року, оригінали вказаних договору позики та розписки приєднано до матеріалів справи (а. с. 212, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 09.11.2017 року у даній справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів, на час проведення якої зупинено провадження у справі (а. с. 224-225, т. 1). Надалі, на підставі ухвали слідчого судді в межах кримінального провадження № 12017100060005342, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.10.2017 року за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, оригінали договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року вилучено зі справи (а. с. 30-32, 33-34, 89-90, т. 2). У протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 20.12.2017 року (а. с. 30-32, т. 2) вказано, що відповідна процесуальна дія здійснювалася на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 14.12.2017 року (а. с. 170-172, т. 3). Доступ до матеріалів справи № 757/38773/17-ц надано слідчому також на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 31.10.2017 року. 30.03.2018 року Печерське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві повернуло до суду першої інстанції оригінали вилучених доказів, які надійшли до суду 02.04.2018 року (а. с. 156, 157-158, 159, т. 2). Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23.04.2018 року задоволено клопотання представника [PERSON] - адвоката Наталушко А.О., про призначення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів. Призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів. Відповідно до доповідної записки секретаря судових засідань Медведєвої М. Г. від 02.05.2018 року повернуті органами поліції документи не співпадають з оригіналами, які було вилучено в ході проведення слідчих процесуальних дій (а. с. 224, т. 2). У зв`язку з цим, Печерський районний суд міста Києва просив орган досудового розслідування повернути оригінали доказів, вилучених у рамках кримінального провадження № 12017100060005342 від 24.10.2017 року, до 16.04.2019 року (а. с. 229, т. 3). 10.07.2018 року матеріали справи № 757/38773/17-ц направлено до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів (а. с. 55, т. 3). 05.02.2019 року представник [PERSON] - адвокат Менів О. І., подав до суду оригінали договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, які видано [PERSON] на відповідальне зберігання як речові докази у кримінальному провадженні № 42018000000002019 від 17.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366-1 КК України, яке розслідується детективами Національного антикорупційного бюро України (а. с. 153-157, т. 3). 06.02.2019 року суду та сторонам у справі направлено клопотання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз щодо надання необхідних матеріалів для проведення експертизи (а. с. 140, т. 3), яке станом на 24.04.2019 року не виконано (а. с. 62, т. 4). Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21.05.2019 року повторно направлено матеріали справи № 757/38773/17-ц для проведення відповідних експертиз, з урахуванням уточнених питань, поставлених на вирішення судово-почеркознавчої експертизи. Крім того, витребувано у Національного антикорупційного бюро України наявні в його розпорядженні в межах кримінального провадження № 42018000000002019 оригінали письмових доказів, необхідні для проведення експертизи (а. с. 79-80, 81-83, т. 4). У відповідь на вказану ухвалу та в подальшому в листах Національне антикорупційне бюро України повідомило, що договір позики та розписка від 10.07.2014 року є речовими доказами у кримінальному провадженні № 42018000000002019, із ними проводяться процесуальні дії, зокрема, експертиза, а тому їх надання до суду є неможливим (а. с. 91-92, т. 4). Також, у матеріалах справи міститься копія листа Національного антикорупційного бюро України від 05.03.2019 року (а. с. 70-71, т. 4), адресованого [PERSON] , у якому зазначено, що детективи Національного антикорупційного бюро України помилково видали останньому кольорові копії договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, а не відповідні оригінали, як зазначено у постанові детектива від 05.02.2019 року (а. с. 157, т. 3), а оригінали документів продовжують зберігатися в матеріалах кримінального провадження. Частинами 1, 2 статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Згідно ч. 1 ст. 104 ЦПК України, експертиза призначається ухвалою суду, де зазначаються: підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 16.08.2019 року № 17124-17126/19-32/22334/19-32 підписи від імені [PERSON] у договорі позики від 10.07.2014 року (а. с. 3-4, т. 4) та у розписці від 10.07.2014 року (а. с. 5, т. 4) виконано не [PERSON] , а іншою особою. У висновку вказано, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. Як зазначено в указаному висновку, останній складений за результатами дослідження наданих матеріалів справи, договору позики від 10.07.2014 року (а. с. 157-158, т. 2; а. с. 154-155, т. 3; а. с. 3-4, т. 4), розписки від 10.07.2014 року (а. с. 159, т. 2; а. с. 156, т. 3; а. с. 5, т. 4), які витребувані з матеріалів кримінального провадження № 42018000000002019, вільних зразків підпису [PERSON] та його підпису в інших документах: розпорядженнях, заявах, поданнях. Крім того, в матеріалах справи наявний висновок судово-технічної експертизи документів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 15.01.2020 року № 17123/19-34/668-693/20-34, за яким підписи від імені [PERSON] у договорі позики від 10.07.2014 року та у розписці від 10.07.2014 року (а. с. 3-4, 5, т. 4) виконано після грудня 2017 року (а. с. 1-57, т. 5). У висновку вказано, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. Печерським районним судом міста Києва при задоволенні відповідного клопотання експерта надавався дозвіл на вирізання штрихів рукописних підписів, записів та знаків у всіх досліджуваних документах (а. с. 165, 179, т. 4). У даному висновку зазначено, що останній складений за результатами дослідження наданих матеріалів справи, договору позики від 10.07.2014 року (а. с. 157-158, т. 2; а. с. 154-155, т. 3; а. с. 3-4, т. 4), розписки від 10.07.2014 року (а. с. 159, т. 2; а. с. 156, т. 3; а. с. 5, т. 4), які витребувані з матеріалів кримінального провадження № 42018000000002019. Як зауважував представник [PERSON] , у рамках судової почеркознавчої експертизи досліджувався не той договір позики від 10.07.2014 року та розписка від 10.07.2014 року (а. с. 207.-209, 212, т. 1), що надавалися 06.11.2017 року представником позивача до суду, а інший договір позики від 10.07.2014 року та розписка від 10.07.2014 року (а. с. 3-4, 5, т. 4), що отримані від Головного слідчого управління Національної поліції України від 01.04.2019 року № 7877/24/2/1-2019 із матеріалів кримінального провадження № 12017100060005342. На необхідності дослідження, чи об`єктами дослідження експертизи були письмові докази, подані до суду першої інстанції представником [PERSON] , і які визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 12017100060005342, чи документи, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 42018000000002019, звертав увагу Верховний Суд при направленні даної справи на новий розгляд. Отже, на виконання відповідної вказівки Верховного Суду, судом установлено, що об`єктами дослідження експертизи були оригінали договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року (а. с. 3-4, 5, т. 4), які визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 12017100060005342, та які подані до суду першої інстанції представником [PERSON] . Так, фактично судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз при наданні висновків від 16.08.2019 року № 17124-17126/19-32/22334/19-32, від 15.01.2020 року № 17123/19-34/668-693/20-34 досліджувалися оригінали договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року (а. с. 3-4, 5, т. 4), що надані до суду листом Головного слідчого управління Національної поліції України від 01.04.2019 року № 7877/24/2/1-2019 із матеріалів кримінального провадження № 12017100060005342. Натомість, у висновках від 16.08.2019 року № 17124-17126/19-32/22334/19-32, від 15.01.2020 року № 17123/19-34/668-693/20-34 зазначено, що питання ухвали суду не вирішувалися щодо договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року (а.с. 157-159, т. 2; а.с. 154-156, т. 3), оскільки наявні на них підписи від імені [PERSON] є зображеннями, нанесеними електрофотографічним способом друку за допомогою знакодрукуючого пристрою з лазерним кольоровим способом друку. Так, як слідує з матеріалів справи, договір позики від 10.07.2014 року та розписка від 10.07.2014 року (а.с. 157-159, т. 2) надавалися 30.03.2018 року до суду Головним слідчим управлінням Національної поліції України, щодо яких секретарем судових засідань Медведєвою М. Г. складено доповідну записку від 02.05.2018 року (а. с. 224, т. 2), за якою повернуті органами поліції документи не співпадають з оригіналами (а.с. 207-209, т. 1), які було вилучено в ході проведення слідчих процесуальних дій. При цьому, договір позики від 10.07.2014 року та розписка від 10.07.2014 року (а.с. 154-156, т. 3) долучені до матеріалів справи представником [PERSON] , які згідно з листом Національного антикорупційного бюро України від 05.03.2019 року (а. с. 70-71, т. 4) є кольоровими копіями договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, помилково виданими [PERSON] на відповідальне зберігання замість оригіналів. Поряд із цим, на виконання вказівок Верховного Суду в даній справі, ухвалою суду від 23.09.2022 року при новому розгляді справи було частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів з кримінального провадження, зокрема витребувано з матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.08.2018 року за № 4218000000002019, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України (справа № 991/1551/19): копію договору позики від 10.07.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; копію розписки від 10.07.2014 року, складеної від імені [PERSON] ; висновки судових експертиз, які стосуються зазначених документів. На виконання вимог ухвали суду, Вищим антикорупційним судом надані запитувані документи, які долучені до матеріалів справи. Так, відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз складеного за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 12.06.2019 року № 14090-34/17190/17207/19-34, на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/11199/19 про проведення технічної експертизи документів, призначеної за матеріалами кримінального провадження № 4218000000002019, підпис від імені [PERSON] на другому аркуші договору позики від 10.07.2014 року виконаний ймовірно, в період із другої декади серпня до третьої декади вересня 2014 року, тобто не в той час, яким датований відповідний документ. Встановити час виконання підпису від імені [PERSON] на другому аркуші договору позики від 10.07.2014 року не видається можливим. Згідно з висновком експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 10.01.2019 року № 19/17-3/289-СЕ/18, складеного на підставі ухвали від 18.10.2018 року про призначення комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів у кримінальному провадженні № 4218000000002019, підписи від імені [PERSON] у договорі позики від 10.07.2014 року та у розписці від 10.07.2014 року виконано [PERSON] ; підписи від імені [PERSON] у договорі позики від 10.07.2014 року та у розписці від 10.07.2014 року виконані [PERSON] . Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17). Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи. Дана правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року в справі № 477/2330/18. Разом із цим, у межах даної справу суду не надавалися та не досліджувалися оригінали договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, що визнані речовими доказами в кримінальному провадженні № 4218000000002019. У зв`язку з цим, складені в кримінальному провадженні № 4218000000002019 висновки експертів не можуть бути визнані єдиними належними доказами для підтвердження обставин, що мають значення для цієї цивільної справи. У той же час, як зазначено судом вище, у даній справі експертне дослідження здійснювалося щодо договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року (а. с. 3-4, 5, т. 4), які надані до суду листом Головного слідчого управління Національної поліції України від 01.04.2019 року № 7877/24/2/1-2019 із матеріалів кримінального провадження № 12017100060005342. Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Первинною є експертиза, при проведенні якої об`єкт досліджується вперше. Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14-ц). Так, у межах даної справи судом призначалася судова експертиза, про що судовими експертами надані відповідні висновки від 16.08.2019 року № 17124-17126/19-32/22334/19-32, від 15.01.2020 року № 17123/19-34/668-693/20-34, які дозволяють суду встановити обставини, які входять до предмета доказування. Підстав для не врахування зазначених висновків експертів, або визнання цих висновків неповними чи неякісними, судом не встановлено. Поряд із цим, до суду надано висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 27.04.2020 року № 10/7/130СЕ-20, відповідно до якого надані на експертизу документи (а. с. 208-209, т. 1; 3-4, т. 4) не є копіями одного і того самого документа (а. с. 17-39, т. 7). Утім, даний висновок експерта не стосується безпосередньо обставин щодо встановлення факту підписання [PERSON] договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, оскільки експертом досліджувалося чи є копії документів копіями одного й того ж документу, а саме: копії договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, доданих до заяви про збільшення розміру позовних вимог (а. с. 208-209, т. 1), та договір позики від 10.07.2014 року із розпискою від 10.07.2014 року (а.с. 3-4, т. 4). За змістом частини 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Одночасно, в матеріалах справи наявний висновок № 104/18 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за заявою представника [PERSON] , складений 16.10.2018 року експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз» «Альтернатива» Фраймович Л. В., яким встановлено, що підпис від імені [PERSON] у договорі позики від 10.07.2014 року та розписці від 10.07.2014 року виконаний [PERSON] (а. с. 186-204, т. 3), та висновок № 114/18 за результатами проведення судово-технічної експертизи за заявою представника [PERSON] , складений 22.10.2018 року експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз» «Альтернатива» Поповим Ю. П. (а. с. 207-218, т. 3), за яким підписи від імені [PERSON] в договорі позики від 10.07.2014 року та в розписці від 10.07.2014 року виконані рукописним способом. Разом із цим, як слідує з наведених вище висновків, на дослідження експерту були надані лише технічні копії договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, а також інших документів із зразками підпису [PERSON] . Відтак, зазначені висновки експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз» «Альтернатива» Фраймович Л. В. не можуть бути належними доказами у справі, оскільки зроблені за результатом дослідження копій спірних договору позики від 10.07.2014 року та розписки від 10.07.2014 року, а не оригіналів. Відповідно до п. 1.1 "Почеркознавча експертиза" Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень та пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 з останніми змінами від 26.12.2012, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. При цьому, Верховний Суд при направленні даної справи на новий розгляд звертав увагу на не дослідженні судами наданого експерту Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз» «Альтернатива» для проведення експертизи письмового зобов`язання [PERSON] , яким [PERSON] дано гарантію прибути в аеропорт міста Львова для особистої зустрічі стосовно заборгованості перед останнім та узгодження проведення розрахунків (а. с. 214, т. 3). Водночас, із наявного в висновку № 114/18 від 22.10.2018 року фотознімку лицевої сторони зобов`язання [PERSON] (а. с. 214, т. 3) та копії відповідного зобов`язання (а. с. 238, т. 1) не вбачається за можливе встановити дату складання такого зобов`язання, а також щодо врегулювання якої саме заборгованості (підстави її виникнення та розміру боргу) йдеться в зазначеному зобов`язанні. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, дане письмове зобов`язання [PERSON] не може бути визнано судом належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення обставин у даній справи, які входять до предмета доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1, 2 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Принцип змагальності (пункт 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ураховуючи встановлені вище обставини в їх сукупності, суд за наслідками дослідження всіх наявних у матеріалах справи доказів, дійшов висновку про те, що договір позики від 10.07.2014 року є неукладеним, оскільки останній підписаний від імені [PERSON] , як позичальника, не [PERSON] , а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 16.08.2019 року № 17124-17126/19-32/22334/19-32 за результатами проведеної у даній справі судової експертизи. Крім того, у висновку встановлено, що відповідний підпис у розписці від 10.07.2014 року від імені [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою, у зв`язку з чим дана розписка також не може засвідчувати отримання ним від [PERSON] грошової суми у борг. Суд зауважує, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником правочину), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. З огляду на наведене, відсутні правові підстави для констатування наявності в [PERSON] обов`язку зі сплати на користь [PERSON] грошових коштів за договором позики від 10.07.2014 року, у зв`язку з чим позов у відповідній частині не підлягає задоволенню. Оскільки позовні вимоги про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 21 768 577,85 грн. та трьох процентів річних у розмірі 3 498 000,75 грн. мають похідний характер від вимоги про стягнення суми основного боргу за договором позики від 10.07.2014 року, суд дійшов висновку також відмовити в задоволенні позову в цій частині вимог. Щодо вимог зустрічного позову, суд дійшов висновку про наступне. Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Частиною 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України). У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08, 09, 22 лютого 2022 року у справах № 209/3085/20, у справі № 910/6939/20, у справі № 761/36873/18 та ін.) Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Даної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, в постановах від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20. Відтак, у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики від 10.07.2014 року суд дійшов висновку відмовити. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України. З огляду на те, що в задоволенні зустрічного позову судом відмовлено в повному обсязі, судові витрати за зустрічним позовом покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed