Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що сторони уклали шлюб та мають спільну дитину 2013 року народження. Проте шлюб виявився невдалим. З часом проявилися відмінності у характерах, поглядах, уподобаннях. Відносини не складалися, почали виникати сварки. Сторони декілька разів розходилися, а потім починали знову жити разом, однак стосунки не покращувалися. У червня 2023 року позивач залишила чоловіка з сином і виїхала на постійне проживання до матері у Полтавську область. З того часу сторони спільного господарства не ведуть, не мають спільного бюджету, сімейні відносини не підтримують. Спори про місце проживання дитини і поділ спільного майна подружжя між ними відсутні. Позивач дійшла висновку, що подальше сумісне життя в шлюбі з відповідачем неможливе, а шлюб існує лише формально. У зв`язку з цим позивач просила суд не надавати строк на примирення та розірвати шлюб, залишивши їй шлюбне прізвище. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач подав до суду заяву, в якій позов визнав та просив провести розгляд справи без його участі. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи за відсутності сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. 09 лютого 2018 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Чорнобаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 08, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 09 лютого 2018 року серії [NUMBER] (а.с. 5). Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження від 09 січня 2013 року серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Аналогічна норма закріплена і в ч. 1 ст. 24 СК України, згідно з якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. На виконання вимог ч. 1 ст. 112 СК України судом встановлені фактичні взаємини подружжя, зокрема спільне сімейне життя не склалось через різні характери, погляди на ведення господарства, шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Жодних доказів щодо необхідності збереження шлюбу суду не надано та судом не встановлено. При цьому позивач стверджувала, що не бажає поновлювати сімейні стосунки, а відповідач позов визнав, у зв`язку з чим надання строку на примирення не дасть позитивних результатів. Таким чином суд вважає, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин суд залишає позивачу набуте нею у шлюбі прізвище « [PERSON] ». У позовній заяві позивач просила вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме у разі визнання позову відповідачем повернути їй 50% сплаченого судового збору із державного бюджету, а інші 50% - залишити за нею. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд дійшов висновку про повернення позивачу 50% сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved