Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

29 липня 2024 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , визначивши третіми особами: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., Департамент адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~Дніпровської міської\~ради,\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~із вимогами\~про звільнення\~самовільно зайнятої\~земельної ділянки\~шляхом знесення\~будівлі та\~скасування державної\~реєстрації права\~власності (том 1, а. с. 2-8; том 2, а. с. 49-58). В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що 28 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 23/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] , площею 722 кв.м. Вказано, що дане домоволодіння складається: А-1 житловий будинок (загальна площа 68,4 кв.м, житлова 36,4 кв.м.); Л-1 житловий будинок (загальна площа 63,4 кв.м, житлова 53,1 кв.м); Б, б, В, в літня кухня; Г, Д, Ж сараї, С Літній душ; И, О, Н вбиральні; К вхід до погребу; № 1-4, 6-10, І споруди. При цьому, зазначено, що згідно технічного паспорту, виготовленого 28 серпня 2015 року, житловий будинок літ. А-1 переобладнано під нежитлову будівлю магазину та перукарні літ. А-1, загальною площею 105,1 кв.м, змінено цільове призначення. Крім того, вказано про те, що відповідно до даних технічного паспорту [PERSON] було добудовано самочинне будівництво за літ. А1-1 нежитлову будівлю, загальною площею 59,7 кв.м, та літ. а3-1 нежитлову будівлю, загальною площею2,7 кв.м. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у справі № 175/4342/15-ц частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на 38/100 частин домоволодіння, які складаються з: частин нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2) загальною площею 5,6 кв.м; нежитлової прибудови літ. А-1 (поз. 1-1), загальною площею 59,7 кв.м; літньої кухні літ. В, в, в1, вбиральні літ. И, ворот № 1, (в спільному користуванні по 1/3 ч), розташованого за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Зазначено, що в подальшому, на підставі даного рішення суду, 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. на вищевказане майно зареєстровано право власності за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у розмірі 38/100 частин, номер запису про право власності 3096353. Пізніше, 29 січня 2016 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області вказане заочне рішення було скасовано, справу призначено до розгляду, а потім 19 лютого 2016 року залишено без розгляду. Позивач стверджує, що вказана ухвала суду 25 лютого 2016 року набрала законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалася. Вказує, що таким чином правовстановлюючий документ, на підставі якого [PERSON] набув право власності на 38/100 частини домоволодіння по [ADDRESS] скасовано. Разом з цим, зазначає, що земельна ділянка на якій розташовано вказане самочинно побудоване нерухоме майно по [ADDRESS] належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності. При цьому, вказує на те, що дана земельна ділянка [PERSON] під будівництво, право власності чи користування не надавалася, тому вважає, що спірний об`єкт підлягає знесенню за рахунок відповідача [PERSON] , а земельна ділянка приведена у придатний для використання стан. З цих підстав, прохав суд усунути Дніпровській міській раді перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання [PERSON] знести самочинно побудоване нежитлове нерухоме майно: будівлю літ. А1-1, нежитлова прибудова загальною площею 59,7 кв.м та літ. а3-1, загальною площею 2,7 кв.м. по [ADDRESS] , та припинити право власності й скасувати державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту 194459312101) за [PERSON] ; номер запису про право власності 3096353 від 26 квітня 2016 року, що внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін для усунення недоліків (том -1, а. с. 57-58). 12 серпня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про усунення недоліків, однак недоліки, зазначені в ухвалі суду від 03 серпня 2021 року, в повному обсязі не усунуто (том 1, а. с. 60-112). Ухвалою суду від 12 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху повторно, позивачу надано строк на усунення недоліків (том 1, а. с. 113). 16 серпня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 12 серпня 2021 року, позивачем усунуто (том 1, а. с. 115-116). Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 16 годину 20 вересня 2021 року (том 1, а. с. 118), копія якої надіслана учасникам справи 01 вересня 2021 року за вихідним № 18396/21-вих/2/204/1952/21 (том 1, а. с. 121). 10 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про застосування строків позовної давності (том 1, а. с. 132-134). В обґрунтування заяви [PERSON] зазначає, що позивач дізнався про порушення свого права ще 28 квітня 2016 року, коли держава визнала факт належності йому 38/100 частини спірного домоволодіння. Тому вважає, що саме з цього дня почався перебіг позовної давності для звернення позивача з даним позовом, який сплив 28 квітня 2019 року, а тому прохав суд застосувати до вказаних позовних вимог строки позовної давності. 10 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву (том 1, а. с. 135-138), в якій він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що згідно з договором дарування від 28 жовтня 2013 року йому належало 23/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . Вказує, що на момент отримання ним в дар вказаного нерухомого майна його частина складалася з: будинку літ. А-1 приміщення 1-1, площею 3,1 кв.м; 1-2 площею 5,9 кв.м; 1-3 площею 8,4 кв. м; 1-4 площею 9,5 кв.м; В, в літня кухня; Ж сарай. При цьому, зазначає, що він не оспорює того факту, що земельна ділянка, на якій розташоване його майно, належить позивачу. Водночас, вказує на те, що в процесі користування та володіння належним йому майном, в нього виникла необхідність у його реконструкції та добудуванні певних приміщень, про що в подальшому було зазначено в технічному паспорті від 28 серпня 2015 року та про що складено новий акт ідеальних часток, а право власності визнано в судовому порядку. Стверджує, що про те, що рішення суду, яким було визнано за ним право власності на спірне майно, скасоване, він не знав, тому зараз звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою та заявою про поновлення строків апеляційного оскарження. Разом з цим, зазначає, що відповідно до вимог ст. 377 ЦК України (в редакції, що діяла станом на 2013 рік), до особи, яка набула право власності на житловий будинок, (крім багатоповерхового), будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Тому вважає, що саме з цих підстав, а також з урахуванням того, що наразі державна реєстрація на належне йому майно, а також майно інших співвласників не скасовано, то він законно користується земельною ділянкою, що в свою чергу відповідає вимогам чинного законодавства. Також, вважає, що сама по собі кваліфікація майна, як об`єкта самочинного будівництва, не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого об`єкта, тим більше, що знесення такого майна є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Водночас зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ним було вчинено самочинне будівництво, адже його нерухоме майно на теперішній час узаконене і його державна реєстрація не скасована. Вказує, що позивачем також не надано суду жодного акту обстеження земельної ділянки, акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який повинен бути складений працівниками відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин, коли було виявлено таке порушення, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, тощо. Крім того, зазначає, що позивачем не надано суду доказів врегулювання позивачем даного спору в досудовому порядку. Разом з цим, вказує на те, що позивач підміняє в своєму позові поняття та застосовує норми закону, які не підлягають застосуванню в даному випадку. Так, зазначає, що ним зайнято земельну ділянку самовільним будівництвом, при цьому умисно замовчано ту обставину, що на цій же земельній ділянці розташоване його нерухоме майно, на яке він має правовстановлюючі документи, відтак невідомо, з яких причин позивач вимагає його знести законне нерухоме майно. Більш того, вказує на те, що не зрозуміло чому позивач вимагає звільнити земельну ділянку тільки його, оскільки він не є власником всього домоволодіння. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 09 лютого 2023 року до участі у справі у якості третіх осіб залучено [PERSON] та [PERSON] (том 1, а. с. 235-236). 10 серпня 2023 року на адресу суду надійшли спільні пояснення третіх осіб [PERSON] та [PERSON] (том 2, а. с. 51-67, 93-99), в яких вони прохають суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Так, у своїх поясненнях зазначають, що [PERSON] є власницею 19/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 2004 року, а [PERSON] власником 174/300 частини вказаного будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 вересня 2011 року та від 02 червня 2017 року. Таким чином у їх фактичному користуванні, з урахуванням затвердженого акту ідеальних часток від 12 січня 2022 року, знаходяться: у [PERSON] 22/100 частин, [PERSON] 40/100 частин та [PERSON] 38/100 частин спірного будинку. При цьому вказують на те, що вони не заперечують того факту, що земельна ділянка на якій розташоване нерухоме майно належить позивачу, але разом з тим, зазначають про те, що вони багато років користуються цією земельною ділянкою відповідно до вимог ст. 377 ЦК України, що власне і не заперечується самим позивачем. Вважають, що за вказаних обставин та з урахуванням того, що наразі державна реєстрація на майно іншого співвласника житлового будинку з будівлями не скасована, то вони як співвласники домоволодіння законно користуються спірною земельною ділянкою. Також звертають увагу на те, що сама по собі кваліфікація нерухомого майна, як об`єкта самочинного будівництва не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого майна, який є крайньою мірою і можливий лише тоді, коли використані всі передбачені чинним законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Разом з цим, зазначають про те, що зобов`язання відповідача в примусовому порядку звільнити всю земельну ділянку шляхом знесення належного йому на праві власності майна, фактично позбавляє його право власності та порушує вимоги ст. 41 Конституції України й ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказують на те, що нерухоме майно відповідача нерозривно пов`язане з їхнім, яке на теперішній час узаконене і державна реєстрація на нього не скасована. Натомість позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, яке саме нерухоме майно відповідача він хоче знести, оскільки надано суду жодного акту обстеження земельної ділянки, акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який повинен бути складений працівниками відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин, коли було виявлено таке порушення, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, тощо. З цих підстав прохають суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року у справі зупинено провадження до набрання законної сили рішення суду у цивільній справі № 175/4342/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності (том 2, а. с. 105 та на звороті). Ухвалою суду від 19 серпня 2025 року у справі відновлено провадження (том 2, а. с. 127 та на звороті). Протокольною ухвалою суду від 04 вересня 2025 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (том 2, а. с. 150-152). 24 вересня 2025 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представниці позивача [PERSON] (том -2, а. с. 166-167), в яких вона прохає суд визнати робочий проєкт реконструкції нежитлової будівлі (літ. А1-1) по [ADDRESS] неналежним та недопустимим доказом у даній справі, оскільки він є лише технічною документацією, розробленою на замовлення сторони, який сам по собі не підтверджує обставин, що підлягають доказуванню. У судовому засіданні представник позивача Костюченко О.Т., позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засіданні представниця відповідача адвокатка Скачко О.А., позовні вимоги заперечила, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву, прохала відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі договору дарування 23/100 частини домоволодіння від 28 жовтня 2013 року № 830, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., на праві спільної часткової приватної власності належить 23/100 частини домоволодіння [ADDRESS] (об`єкт нерухомого майна 194459312101), яка складається: з будинку А-1 приміщення 1-1 (площею 3,1 кв.м), 1-2 (площею 5,9 кв.м), 1-3 (площею 8,4 кв.м), 1-4 (площею 9,5 кв.м), В, в літня кухня, Ж сарай (том 1, а. с. 25-26, 40-41). З акту ідеальних часток від 11 вересня 2015 року, що посвідчений інженером з ІНМ Середою Л.І. у складі підприємницької діяльності ФОП [PERSON] (том 1, а. с. 148 та на звороті) вбачається, що домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 773 кв.м, та складається з: житлового будинку літ. Л-1, тамбуру літ. л-1, нежитлової будівлі літ. А-1 (самочинно переобладнаної із житлового будинку та частково знесеної), нежитлової прибудови літ. А1-1 (магазин самочинно побудований), нежитлової прибудови літ. а1-1 (перукарня самочинно переобладнана), нежитлової прибудови літ. а3-1 (перукарня -самочинно побудована), літньої кухні літ. Б, б, та літньої кухні літ. В, в, в1, сараю літ. Д, вбиральні літ. И та літ. О, входу до погрібу літ. К, душу літ. С та споруд № 1-9, І, експертна вартість яких, із урахуванням усіх коефіцієнтів індексації, згідно звіту з незалежної оцінки визначення вартості домоволодіння від 11 вересня 2015 року складає 235\~004 гривні 61 копійка. При цьому, [PERSON] , згідно з договором дарування від 28 жовтня 2013 року належить 23/100 частини цього домоволодіння, а у фактичному його користуванні знаходиться: частина нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2), загальною площею 5,9 кв.м; нежитлова прибудова літ. А1-1 (поз. 1-1), загальною площею 59,7 кв.м; літньої кухні літ. В, в, в1, вбиральні літ. И, ворота № 1 (в спільному користуванні по 1/3 ч.), всього на суму 89\~731 гривня 44 копійки, що складає 38/100 частин цього домоволодіння. В свою чергу, [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 25 лютого 2004 року належить 19/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: частина нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 2-2, 2-3, 2-4), загальною площею 29,1 кв.м; нежитлова прибудова літ. а1-1 (поз. 2-1), загальною площею 7,7 кв.м; нежитлова прибудова літ. а3-1 (поз. 2-5, 2-6), загальною площею 2,7 кв.м, ворота № 1 (в спільному користуванні по 1/3 ч.), всього на суму 51\~241 гривня 81 копійка, що складає 22/100 частини домоволодіння. Водночас [PERSON] та [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 28 вересня 2011 року належить 29/300 та 145/300 частин домоволодіння відповідно, а у фактичному користуванні знаходиться: житловий будинок літ. Л-4, квартира [ADDRESS] (поз. 3-1), загальною площею 3,2 кв.м; літньої кухні літ. Б. б; сарай літ. Д, вхід у погріб літ. К; вбиральні літ. О, душ літ. С, споруди № 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, І, ворота № 1 (в спільному користуванні по 1/3 ч.), всього на суму 94\~031 гривня 36 копійок, що складає 40/100 частини домоволодіння. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у справі № 175/4342/15 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на 38/100 частин домоволодіння, які складаються з: частини нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2), загальною площею 5,9 кв. м, нежитлової прибудови літ. А1-1 (поз. 1-1) загальною площею 59.7 кв. м, літньої кухні літ. В., в , в1, вбиральні літ. И, ворот № 1, (в спільному користуванні 1/3 ч.), розташованого за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні позову в частині визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 27 листопада 2015 року (том 1, а. с. 14 та на звороті). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 58380069 від 28 квітня 2016 року (том 1, а. с. 28-29) вбачається, що 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., на підставі договору дарування 23/100 частини домоволодіння від 28 жовтня 2013 року № 830, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б. та рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2016 року у справі № 175/4342/15, зареєстровано за [PERSON] право спільної часткової приватної власності на 38/100 частини домоволодіння [ADDRESS] (об`єкт нерухомого майна 194459312101), 23/100 частини якого складається: з будинку А-1 приміщення 1-1 (площею 3,1 кв.м), 1-2 (площею 5,9 кв.м), 1-3 (площею 8,4 кв.м), 1-4 (площею 9,5 кв.м), В, в літня кухня, Ж сарай. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року скасовано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у справі № 175/4342/15-ц, справу призначено до розгляду в загальному порядку (том 1, а. с. 38). Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року у справі № 175/4342/15-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності залишено без розгляду (том 1, а. с. 39). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 239065764 від 28 грудня 2020 року (том 1, а. с. 33-35) убачається, що домоволодіння [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 194459312101, яке складається з: А-1 житловий будинок (загальна площа 68,4 кв.м, житлова площа 36,4 кв.м.); Л-1 житловий будинок (загальна площа 63,4 кв.м, житлова 53,1 кв.м); Б, б, В, в літня кухня, Г, Д, Ж сараї; С літній душ, И, О, Н вбиральні, К вхід до погребу, № 1-4, 6-10, І споруди) належить:\~29/300\~частини -\~ [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 3-461 від 02 червня 2017 року, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної - контори Демуш Є.В. (том 1, а. с. 99, 227); 38/100\~частини \~ [PERSON] , на підставі на підставі договору дарування 23/100 частини домоволодіння від 28 жовтня 2013 року № 830, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б. та рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2016 року у справі № 175/4342/15; 19/100 частини [PERSON] (внесення запису та рішення про державну реєстрацію 14 березня 2012 року). При цьому, у відомостях про об`єкт нерухомого майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформація про деталізацію) зазначено, що домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 722 кв. м, по фактичному користуванню, загальною вартістю нерухомого майна (грн) 150980 (том 1, а. с. 34). З відповіді начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР Ратич Н.М. № 4/1-195 від 30 квітня 2020 року (том 1, а. с. 42) убачається, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, дані якого знаходяться у відкритому доступі на сайті http://www.dabi.gov.ua/ у розділі «Реєстр дозвільних документів», ведення якого розпочато з 20 травня 2011 року, а також за даними акту-прийому передачі дозвільної документації від 27 жовтня 2016 року Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції Дніпропетровської області та Реєстру Управління, ведення якого розпочато з 28 жовтня 2016 року, станом на час надання відповіді, відомості щодо дозвільної документації (повідомлення про початок виконання підготовчих та будівельних робіт або дозвіл) чи документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту розташованого за адресою: [ADDRESS] , відсутні. З відповіді директора Департаменту по роботі з активами ДМР Мовшина Д.І. № 4/11-1755 від 06 травня 2020 року (том 1, а. с. 43-44) вбачається, що Дніпровська міська рада є власником інформаційної (автоматизованої) підсистеми «Фіскальний кадастр» Муніципальної земельної інформаційної системи м. Дніпропетровська (МЗІС), розпорядником є департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради. Зазначено, що реєстрацію у цій системі здійснюється лише орендованих земельних ділянок за їх кадастровим номером, реєстраційним номером облікової картки платника податків фізичних осіб або кодом ЄДРПОУ юридичних осіб-орендарів, номеру договору, датою його початку та звершення, з урахуванням довідкових відомостей про адресу земельної ділянки, прізвище фізичних або найменування юридичних осіб-орендарів. При цьому, вказано, що результат пошуку інформації в Системі за параметрами, зокрема, адресою земельної ділянки, відмінний від результату пошуку за критеріями (кадастровий номер земельної ділянки, код ЄДРПОУ юридичної та реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи) та є орієнтовним. Враховуючи вищевикладене, повідомлено про те, що за наявною станом на 04 травня 2020 року інформацією за результатами пошуку за адресою земельної ділянки у системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . З акту ідеальних часток від 12 січня 2022 року, що посвідчений інженером з ІНМ Гаврішевським Ю.О. (ФОП [PERSON] ) (том 2, а. с. 75 та на звороті) вбачається, що домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 752 кв.м, право власності на яку (земельну ділянку) не оформлено та відсутній кадастровий номер, а домоволодіння складається з: нежитлової будівлі літ. А-1, нежитлових прибудов літ. а1-1, а3-1, А1-1; житлового будинку літ. Л-1, тамбуру літ. л-1, прибудови літ. Л1-1, літніх кухень літ. Б, б, В, в, в1; сараю літ. Д, вбиральні літ. И та О, входу до погрібу літ. К, погребу літ. К; душу літ. С та споруд № 1-9, І, експертна вартість яких, із урахуванням усіх коефіцієнтів індексації, згідно звіту з незалежної оцінки визначення вартості домоволодіння від 11 вересня 2015 року складає 235\~004 гривні 61 копійка. При цьому вказано, що [PERSON] , згідно з договором дарування від 28 жовтня 2013 року № 830 та рішення суду від 26 квітня 2016 року у справі № 175/4342/15, належить 38/100 частини цього домоволодіння, а у фактичному його користуванні знаходиться: частина нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2), загальною площею 6,4 кв.м; нежитлова прибудова літ. А1-1 (поз. 1-1), загальною площею 59,7 кв.м; літньої кухні літ. В, в, в1, вбиральні літ. И, 1/3 частини воріт №, всього на суму 89\~731 гривня 44 копійки, що складає 38/100 частин цього домоволодіння. В свою чергу, [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину № 5-584 від 25 лютого 2004 року (том 1, а. с. 229) належить 19/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться: частина нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 2-2, 2-3), загальною площею 26,8 кв.м; нежитлова прибудова літ. а1-1 (поз. 2-1), загальною площею 10,2 кв.м; нежитлова прибудова літ. а3-1 (поз. 2-4, 2-5), загальною площею 2,6 кв.м, 1/3 частина воріт № 1, хвіртка № 9, всього на суму 51\~241 гривня 81 копійка, що складає 22/100 частини домоволодіння. Водночас, [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину від 28 вересня 2011 року та № 3-461 від 02 червня 2017 року належить 29/300 та 145/300 частин домоволодіння відповідно, а у фактичному користуванні знаходиться: житловий будинок літ. Л-1 (поз. 3-1, 3-2, 3-3, 3-4, 3-5, 3-6), загальною площею 58,2 кв.м; тамбур літ. л-1 (поз. 3-І), площею 3 кв.м, прибудова літ. л1-1 (поз. 3-7), площею 2,4 кв.м; літні кухні літ. Б. б; сарай літ. Д, вхід у погріб літ. К, погріб літ. К; вбиральня літ. О, літній душ літ. С, споруди № 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, І, 1/3 частина воріт № 1, що складає 40/100 частини домоволодіння. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у справі № 175/4342/15-ц апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2024 року у цій справі, без змін (том 2, а. с. 123-126). Так, зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 38/100 частки домоволодіння, які складаються з частини нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2) загальною площею 5, 9 кв.м., нежитлової прибудови літ. А1-1 (поз. 1-1) загальною площею 59, 7 кв.м., літньої кухні літ. В,в,в1, вбиральні літ. И, воріт № 1 (в спільному користуванні по 1/3 частині), розташованого за адресою: [ADDRESS] . У позовних вимогах про визнання права власності за [PERSON] на домоволодіння що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відмовлено. Також зазначено, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року скасовано. Справу призначено до розгляду, а пізніше, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року позов [PERSON] залишено без розгляду у зв`язку з його повторною не явкою у судове засідання. В подальшому, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 січня 2022 року ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Разом з цим, у даній постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2022 року позов [PERSON] направлено за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду по суті, а ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2022 року позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на домоволодіння що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виділені в окреме провадження. Водночас, зазначено про те, що 12 грудня 2023 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов уточнений позов [PERSON] до Дніпровської міської ради про визнання права власності, в якому позивач просив визнати за ним право власності на 38/100 частки домоволодіння, які складаються з частини нежитлової будівлі літ. А-1 (поз. 1-2) загальною площею 5, 9 кв.м., нежитлової прибудови літ. А1-1 (поз. 1-1) загальною площею 59, 7 кв.м., літньої кухні літ. В,в,в1, вбиральні літ. И, воріт № 1 (в спільному користуванні по 1/3 частині), розташованого за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12листопада 2024року у задоволені позовних вимог [PERSON] до Дніпровської міської ради про визнання права власності відмовлено, зокрема з тих підстав, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, а визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. За замовленням [PERSON] на підставі договору № 22/02-24 ТОВ «Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут» виготовлено робочий проект реконструкції нежитлової будівлі (літ. А1-1) за адресою: [ADDRESS] (том -2, а. с. 147 та на звороті). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Така правова позиція викладена Верховним Судом у його постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Крім того, неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, яка зазначала про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивач посилався на те, що відповідачем незаконно зайнято його земельну ділянку самочинним будівництвом, тому прохав суд усунути йому перешкоди у користуванні цією земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача знести самочинно побудоване нерухоме майно, та припинити право власності останнього на це майно із скасуванням державної реєстрації на нього. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. В свою чергу, елементом особливої правової охорони землі є норма ч. 2 ст. 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України). Відповідно до вимог пункт «б» ч. 1 ст. 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Приписами ч. 4 ст. 373 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. В свою чергу, цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного кодексу України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. Так, відповідно до вимог ч. 2 та п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно з вимогами ч. ч. 2, 4 ст.\~26\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. В свою чергу, способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, визначені ст. 376 ЦК України, яка безпосередньо регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Так, приписами ч. ч. 1-4 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Натомість, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, то майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Так, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. В свою чергу, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ч. 2 ст. 212 ЗК України). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 вказала на те, що: сам собою факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки; права власника земельної ділянки порушуються у результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно, оскільки державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим ст.\~376\~ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки у реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження; за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного ст. 376\~ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна; належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно; оскільки положення ст.\~376\~ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва, оскільки за вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно. Так, звертаючись з даним позовом до суду позивач, в обґрунтування позовних вимог щодо знесення самочинного об`єкту нерухомого майна, посилався на те, що земельна ділянка відповідачу у власність/користування/оренду не надавалася, а первісний об`єкт нерухомого майна, право власності на 23/100 якого належало відповідачу, останнім самостійно знищено шляхом його перебудови в новий самочинно побудований об`єкт нерухомого майна, тому він підлягає знесенню, а земельна ділянка поверненню власнику. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц вказала, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. При цьому, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тобто, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Крім того, суд зазначає, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20. При цьому,\~суд зазначає,\~що за загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~у постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що по-перше, він є власником земельної ділянки, яку він у власність/користування/оренду чи забудову відповідачу не надавав, а відтак відповідач без жодних дозволів самочинно побудував на ній нерухоме майно, чим створив позивачу перешкоди у користуванні власністю, які він прохає суд усунути. По-друге, відповідачем незаконно зареєстровано право власності на самочинне майно, у зв`язку з чим вказана земельна ділянка поза волею Дніпровської міської ради вибула з її користування. Натомість, відповідач заперечує обґрунтованість знесення спірного майна, посилаючись на те, що він є співвласником спірного майна, а відповідне втручання не має легітимної мети та становить неправомірне посягання держави на його право та право інших співвласників мирного володіння майном. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Водночас, Верховний Суд у своїх постановах від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 наголосив на тому, що при дослідженні питання правомірності позовної вимоги про знесення самочинно побудованого майна, суду необхідно встановити підстави захисту прав власника земельної ділянки у спосіб знесення самочинної забудови, зокрема, чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки легітимну мету, чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, дослідження питання добросовісності набуття. В свою чергу, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі №910/6091/19, та від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20. Разом з цим, суд зазначає, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких саме приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 947/38994/20 вказано, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. СЄПЛ у своєму рішенні «Маркс проти Бельгії» охарактеризував мету цієї статті таким чином: «Визнаючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 Протоколу № 1, по суті, гарантує право власності. На це явно вказують слова «possessions» (майно) та «use of property» (користування майном) (у французькому тексті: «biens», «propriete», «usage des biens»); пряме підтвердження цього міститься і в матеріалах з підготовки Конвенції «Travaux preparatoires»: маючи на увазі предмет кожного наступного проекту цієї статті при розгляді цих проектів ще до того, як статтю було ухвалено, автори Конвенції постійно говорять про «право власності» або «право на власність», і що право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності». Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. Суд зазначає, що основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); якщо є достатнє правове підґрунтя у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Рисовський проти України», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України». В свою чергу, «правомірне очікування» є видом майна, в розумінні статті 1 Протоколу, для повної характеристики конструкції, якого, необхідно встановити ознаки останнього, якими є: економічна цінність; наявність прав на майно або «законних (правомірних, виправданих) сподівань» ефективно скористатися майном». Для того, аби вимогу можна було вважати «активом», що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, заявник повинен довести, що вона має достатню основу в національному праві, наприклад, що існує усталена судова практика національних судів на її підтвердження. Якщо це вдалося зробити, у гру вступає концепція «правомірне очікування». Отже, друга спеціальна ознака правомірного очікування достатність підстав у національному праві. Такою підставою може бути норма права, яка міститься не тільки в законі як законодавчому акті парламенту, але й підзаконному акті, що може надавати особі майнове право. Також достатньою підставою у національному праві є усталена практика національних судових органів, якою підтверджується існування майнового права. Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16. від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 20 липня 2022 у справі № 923/196/20, звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Згідно з указаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. При цьому, суд зазначає, що при вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. При вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 910/14139/20, від 12 липня 2022 року у справі № 904/4338/21 та від 16 серпня 2022 у справі №: 904/4339/21. Так, судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечувалося той факт, що відповідач є одним із\~співвласників (його частка 23/100) спірного домоволодіння. Натомість,\~іншими співвласниками\~спірного домоволодіння\~є [PERSON] \~та [PERSON] ,\~але до\~них позовних\~вимог позивачем\~не заявлено,\~чим фактично\~порушено їхнє\~право на участь у вирішенні спору та захист своїх інтересів. Крім того, суд зазначає, що як вбачається з технічного паспорту від 09 грудня 2011 року (том 1, а. с. 141-143) та від 28 серпня 2015 року (том 1, а. с. 144-147), спірна будівля літ. А1-1, розташована на межах будівлі літ. А-1, яка в свою чергу побудована ще у 1935 році, і за чинним на момент побудови законодавством виникнення права власності на новостворене майно не пов`язувалось ні з моментом введення цього майна в експлуатацію, ні з проведенням державної реєстрації прав на нього, а земельна ділянка по фактичному користуванню «слідувала за майном». Таким чином, суд встановлено, що на дату набуття відповідачем права власності на 23/100 частини спірного домоволодіння, будівля А-1 (в межах якої побудовано будівлю літ. А1-1) вже була побудована, і влада ніколи не припускала, що під час будівництва даного будинку було порушено будь-який закон. Державні органи видали документи, на підставі яких в подальшому первісними власниками набувалося на них право власності, яке в подальшому перейшло до нинішніх власників, і яке на сьогодні не скасовано. Суд зазначає, що той факт, що земля є комунальною власністю, жодним чином не спростовує того факту, що відповідач (23/100 частини), з [PERSON] (29/300 та 145/300 частини) та [PERSON] (19/100 частини) є власниками спірного домоволодіння, право власності на яке було встановлено належним чином і не залежало від права власності на земельну ділянку, а відтак знищення будівлі порушить їхні майнові права та може завдати невідворотньої шкоди. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач, який на підставі договору дарування № 830 від 26 квітня 2016 року отримав майно, має право на правомірні очікування щодо користування спірною земельною ділянкою та оформлення у передбаченому чинним законодавством порядку її у власність. Водночас, суд зазначає, що втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Більш того, ЄСПЛ у справі «Трегубенко проти України» визнав, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Будь-яке вилучення чи позбавлення майна має здійснюватися в «інтересах суспільства». Поняття «суспільний інтерес» має розширене тлумачення. При цьому, Суд, вважаючи природним, що мають бути широкі межі розсуду, які надаються законодавцем для здійснення соціальної та економічної політики, поважає рішення законодавців стосовно того, що є «суспільним інтересом», коли ці рішення будуть засновані на розумних міркуваннях. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні «Трегубенко проти України» категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Разом з тим, відповідно до практики Євросуду для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим і не означало порушення прав, передбачених статтею 1 Першого протоколу, воно має служити не лише законній меті в інтересах суспільства, але повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав і основоположних свобод людини. Тобто, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними меті їх застосування. Для того, щоб відповідати Конвенції, позбавлення повинно бути законним і спрямованим на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника (рішення ЄСПЛ «Стреч проти Сполученого Королівства», «Рисовський проти України», «Балан проти Молдови», «Федоренко проти України» та інші). Суд зазначає, що здійснювати оцінку такої пропорційності доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає вимозі законності. Якщо втручання здійснено з порушенням вимог законності, тобто не відповідно до чинного закону, то це само по собі становитиме порушення. Вимога пропорційності вказує на межі втручання в приватні відносини, які випливають із взаємозв`язку держави і громадянського суспільства: держава може обмежувати право власності в публічних інтересах, але при цьому публічні інтереси, по-перше, не повинні пригнічувати, нівелювати інтереси приватних осіб, по-друге, на приватну особу не повинен покладатися тягар у результаті обмеження права власності (бути мінімально обтяжливим для особи, чиї права обмежуються). Суд наголошує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вирішуючи питання про те, чи було втручання виправданим, суд зауважив на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар». Також Суд зауважив, що аргумент Уряду про те, що оскаржуване втручання здійснено в суспільних інтересах, схожий на доводи Уряду, подані в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції. Оскільки наявність у цій справі порушення пункту 1 статті 6 Конвенції уже встановлено, Суд доходить висновку, що, хоча виправлення помилок у застосуванні закону, безперечно, становить «суспільний інтерес», в обставинах цієї справи таке виправлення здійснювалося на порушення основоположного принципу юридичної визначеності. Зважаючи на ці обставини, Суд визнав, що «справедлива рівновага» виявилася порушеною і що заявник ніс особистий і надмірний тягар. Це означає, що було порушено статтю 1 Першого протоколу. Зважаючи на викладене, суд констатує, що можливе задоволення позовних вимог власника земельної ділянки щодо знесення спірного майна, тобто фактично його знищення, з подальшим скасуванням його державної реєстрації і припинення права власності на нього, без компенсації його вартості останньому, становитеме порушення Протоколу 1, та призведе до порушення «справедливої рівноваги», оскільки на відповідача буде покладено не лише надмірний тягар щодо втрати майна, а й особистий тягар щодо його знесення, тим більше, що співвласниками спірного домоволодіння є троє осіб, а позов пред`явлено лише до одного з них. З оглядку на викладене, зважаючи на те, що зобов`язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку шляхом знесення нерухомого майна є порушенням права власності не лише відповідача, а й третіх осіб, гарантованого статтею 41 Конституції України, та є порушенням 1 Протоколу, суд доходить переконливого висновку, що зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлями, а відтак позовні вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Зважаючи на те, що вимоги позивача про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на нього є по суті похідними вимогами від первісної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено, а відтак похідні вимоги також не підлягають задоволенню, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed