Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-25 00:00:00

В грудні 2024 року представник Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію з урахуванням індексу інфляції, 3 відсотків річних та пені, нарахованих на суму заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що КП «Київтеплоенерго» із 01.05.2018 є виконавцем послуг з централізованого опалення нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке належить відповідачу. 25.09.2018 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та [PERSON] було укладено договір № 220142-03 на постачання теплової енергії, за яким позивач зобов`язався своєчасно надавати відповідачу теплову енергію на потреби опалення та вентиляції, а відповідач зобов`язалась своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у строк і на умовах, що передбачені договором. Позивач вказує, що відповідач є споживачем теплової енергії за вказаною адресою, однак, за період із грудня 2018 року по жовтень 2021 року, та із листопада 2021 року по серпень 2024 року неналежним чином виконала свої зобов`язання та не сплатила кошти за надані послуги, в зв`язку з чим, за період із грудня 2018 року по жовтень 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 7319 грн 11 коп, на які позивачем в зв`язку із простроченням оплати за послуги з постачання теплової енергії, було нараховано три відсотки річних в сумі 1 465 грн 67 коп та інфляційні втрати в сумі 5 299 грн 09 коп., а також за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року утворилась заборгованість в розмірі 157 252 грн 82 коп, на які позивачем в зв`язку із простроченням оплати за послуги з постачання теплової енергії, було нараховано три відсотки річних в сумі 9 670 грн 39 коп, інфляційні втрати в сумі 34 487 грн 69 коп. та пеню в сумі 308 грн 20 коп. Крім того, позивач вказує, що у відповідача перед позивачем за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року наявна заборгованість зі сплати коштів за абонентське обслуговування в розмірі 459 грн 70 коп. Посилаючись на викладене, а також в зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань по оплаті за надані послуги, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії у розмірі 7 319 грн 11 коп., інфляційні втрати у розмірі 5 299 грн 09 коп., 3 % річних у розмірі 1 465 грн 67 коп.; заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії у розмірі 157 252 грн 82 коп, інфляційні втрати у розмірі 34 487 грн 69 коп, 3 % річних у розмірі 9 670 грн 39 коп., пеню в сумі 308 грн 20 коп., та плату за абонентське обслуговування в розмірв 459 грн 70 коп. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2024, головуючим суддею у справі було визначено Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2024, у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В лютому 2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому остання не заперечувала щодо часткового задоволення позовних вимог. Так, відповідач вказує на пропуск позивачем строків позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за період із грудня 2018 року по листопад 2021 року, та просить в цій частині вимог відмовити. При цьому, відповідач визнає заборгованість по сплаті за теплову енергію за період із 01.12.2021 по 31.08.2024 в розмірі 139 803 грн 08 грн та вказує, що нею було частково сплачено заборгованість у наступному розмірі: 10.01.2025 в сумі 20 000 грн, 13.01.2025 в сумі 28 000 грн, 25.01.2025 в сумі 29 000,00 грн. Таким чином, на переконання відповідача, заборгованість останньої по сплаті за теплову енергію становить 62 803 грн 08 коп. (139 803,08 грн - 77 000 грн). Крім того, відповідач визнає заборгованість по сплаті за абонентське обслуговування в сумі 459,00 грн, яку вона сплатила 06.02.2025. Також відповідач вказує на те, що позивач, зазначаючи у самому позові про сплачену відповідачем суму в розмірі 7 000 грн, та стверджуючи про фактичний розмір заборгованості за період із 11.2021 по 08.2024 в розмірі 157 252,82 грн, до позову долучає недостовірні розрахунки, тому розмір заявленої до стягнення суми заборгованості не доведений належними доказами. В частині позовних вимог про стягнення штрафних санкцій відповідач вказує на пропуск позивачем строків позовної давності за період із грудня 2018 року по листопад 2023, та наявність підстав для нарахування штрафних санкцій та пені виключно за період із 01.01.2024. В лютому 2025 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати в лютому 2025 року відповідачем в рахунок погашення заборгованості коштів в сумі 63 000 грн, а також відповідач вказує про відсутність заборгованості перед позивачем та безпідставність заявлених позовних вимог. В березні 2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказує на те, що строки позовної давності до вимог про стягнення заборгованості та штрафних санкцій позивачем пропущено не було. Так, відповідно до актуальної довідки про заборгованість відповідача перед позивачем вбачається, що на час розгляду даного спору з огляду на сплату відповідачем коштів в рахунок погашення боргу, за відповідачем обліковується заборгованість, яка складається із: заборгованості за теплову енергію в сумі у розмірі 7 319 грн 11 коп., інфляційних втрат у розмірі 5 299 грн 09 коп., 3 % річних у розмірі 1 465 грн 67 коп.; заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії у розмірі 17 252 грн 82 коп, інфляційні втрати у розмірі 34 487 грн 69 коп, 3 % річних у розмірі 9 670 грн 39 коп., пені в сумі 308 грн 20 коп. Крім того, сторона позивача вказує, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення, яке належить відповідачу, та на яке не розповсюджується приписи постанови КМУ від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», оскільки, належне відповідачу нежитлове приміщення не є житловим приміщенням, а є комерційною нерухомістю та не використовувалось для розміщення внутрішньо переміщених осіб, а тому нарахування штрафних санкцій та пені є правомірним. Посилаючись на викладене, представник позивача просив позовні вимоги задовольнити із врахуванням цих пояснень. В березні 2025 року до суду від представника відповідача надійшли заперечень на відповідь на відзив, в яких просили в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що розмір заявленої до стягнення суми заборгованості не доведено належними доказами, відповідач сплатила заборгованість, а відтак з огляду на пропуск позивачем строків позовної давності до інших позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.04.2025 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що КП «Київтеплоенерго», як юридична особа, здійснює діяльність з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, що підтверджується копією відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. КП «Київтеплоенерго» із 01.05.2018 є виконавцем послуг з централізованого опалення нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , власником якого є відповідач [PERSON] 25.09.2018 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» та [PERSON] укладено договір № 220142-03 на постачання теплової енергії, за яким позивач зобов`язався своєчасно надавати відповідачу теплову енергію на потреби опалення та вентиляції, а відповідач зобов`язалась своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у строк і на умовах, що передбачені договором. Цей договір набув чинності з 01.05.2018 та діяв до 15.04.2019. Однак, припинення дії Договору не звільняє Абонента від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пп. 8.1, 8.3, 8.4. Договору). Крім того, КП «Київтеплоенерго» на офіційному веб-сайті опублікувало текст Договору про надання послуги з постачання теплової енергії за формою встановленими правилами затвердженими постановою КМУ від 21.08.2019 №830, з урахування змін, внесених КМУ від 08.09.2021 №1022. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач не споживала надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії за вказаний період та/або відмовлялась від них у встановленому законом порядку. Із наданих розрахунків заборгованості за теплову енергію вбачається, що позивачем нарахована заборгованість за надані послуги за адресою: [ADDRESS] , за період із грудня 2018 року по жовтень 2021 року в розмірі 7 319 грн 11 коп, на які позивачем в зв`язку із простроченням оплати за послуги з постачання теплової енергії, було нараховано три відсотки річних в сумі 1 465 грн 67 коп. та інфляційні втрати в сумі 5 299 грн 09 коп. Доказів сплати заборгованості за вказаний період стороною відповідача суду надано не було, як і не було надано доказів поважності причин несвоєчасної оплати наданих позивачем послуг. Крім того, із наданих розрахунків заборгованості за теплову енергію вбачається, що позивачем нарахована заборгованість за надані послуги за адресою: [ADDRESS] , за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року в розмірі 164 252 грн 82 коп., на які позивачем в зв`язку із простроченням оплати за послуги з постачання теплової енергії, було нараховано три відсотки річних в сумі 9 670 грн 39 коп., інфляційні втрати в сумі 34 487 грн 69 коп. та пеню в сумі 308 грн 20 коп. При цьому, з огляду на те, що відповідачем в жовтні 2024 року в рахунок погашення заборгованості були внесені кошти в сумі 7 000 грн, позивачем заявлено про наявність підстав для стягнення заборгованості за вказаний період в сумі 157 252 грн 82 коп. Крім того, позивач вказує, що у відповідача перед позивачем за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року наявна заборгованість зі сплати коштів за абонентське обслуговування в розмірі 459 грн 70 коп. Однак, після відкриття провадження у справі відповідачем сплачено в рахунок погашення заборгованості за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року кошти на загальну суму 140 000 грн, а також заборгованість зі сплати коштів за абонентське обслуговування в розмірі 459 грн 70 коп. Наведене в сукупності свідчить про те, що на час розгляду даного спору у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в розмірі 7 319 грн 11 коп., на які позивачем в зв`язку із простроченням оплати за послуги з постачання теплової енергії нараховано три відсотки річних в сумі 1 465 грн 67 коп. та інфляційні втрати в сумі 5 299 грн 09 коп, а також наявна заборгованість за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року в розмірі 17 252 грн 82 коп., заборгованість зі сплати трьох відсотків річних в сумі 9 670 грн 39 коп, інфляційних втрат в сумі 34 487 грн 69 коп. та пені в сумі 308 грн 20 коп, нарахованих позивачем з огляду на неналежну сплату основних сум заборгованості відповідачем. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно зі ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (ст.360 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Відповідно до п.п. 1 пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Відповідно до п.п. 1 пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 №630, розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Пунктами 24, 25, 26 вишенаведених Правил визначено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. На виконання вказаних вимог позивачем на своєму вебсайті https://kte.kmda.gov.ua/ був опублікований текст Договору про надання послуги з постачання теплової енергії. Згідно із ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води включає в себе також й плату за абонентське обслуговування. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту умов вказаних договорів є факт отримання послуг споживачем. Відповідно до ч. 1, 3, 4-7, 9, 10, 13 Розділу ІІІ Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води» від 26.07.2019 № 169 власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до ЦО та ГВП, мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні. Для відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку звертається до органу місцевого самоврядування з письмовою заявою в довільній формі із зазначенням причини відокремлення (відключення) та подає інформацію про намір влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) такої квартири чи нежитлового приміщення. Заява про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від ЦО та ГВП передається на розгляд Комісії. Комісія на найближчому засіданні розглядає заяву про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП за участю заявника або його уповноваженого представника. Комісія надає заявникові рекомендації щодо можливих варіантів влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні та щодо збору вихідних даних і технічних умов для виготовлення відповідної проєктної документації. Витяг із протоколу Комісії з результатами розгляду звернення надається заявникові протягом десяти робочих днів. Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проєкту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків. За потреби, власник забезпечує виготовлення проєкту встановлення системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні, виготовленого відповідно до державних будівельних норм і правил. Виконання робіт із відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП здійснюється виконавцем робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання або постачання гарячої води чи іншим залученим власником суб`єктом господарювання, які у випадках, передбачених законодавством, мають ліцензію на провадження господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми та значними наслідками, з обов`язковим переліком робіт із монтажу внутрішніх інженерних мереж, систем, приладів і засобів вимірювання. Для виконання робіт із відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення повідомляє виконавця відповідної комунальної послуги та виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води про своє рішення щодо відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП шляхом подання письмової заяви в довільній формі, у якій зазначається наявність підстави для такого рішення згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги». До заяви додається копія витягу з протоколу засідання Комісії про розгляд питання щодо відокремлення (відключення) такої квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, а також копія проєкту такого відокремлення (відключення). Виконавці робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води письмово повідомляють власника про дату і час здійснення заходів із підготовки відповідної мережі до відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власника (спускання води з системи чи її частини тощо). Ця дата має бути не раніше ніж 15 календарних днів і не пізніше ніж 30 календарних днів від дати надсилання такого повідомлення власнику. Якщо повідомлення від виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води надійшло власнику після 01 жовтня, дата відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП квартири чи нежитлового приміщення власника переноситься на наступний міжопалювальний період. Після завершення робіт із відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП складається акт про відокремлення (відключення) квартири/нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (додаток 3) - по одному примірнику для власника, представника виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представника виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також для іншого суб`єкта господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу. Такий акт підписується присутніми під час відокремлення (відключення) власником квартири чи нежитлового приміщення і представником виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії, представником виконавця комунальної послуги з постачання гарячої води, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, представником виконавця робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води, а також іншим суб`єктом господарювання у разі залучення його власником для виконання робіт з відокремлення (відключення) відповідно до пункту 9 цього розділу. Після підписання акта виконавець відповідної комунальної послуги повідомляє власника про перегляд умов або розірвання договору про надання послуги. Суд звертає увагу на те, що відповідач від послуг з постачання теплової енергії, у встановленому чинним законодавством порядку, не відмовлялась, матеріали справи не містять ні дозволу на відключення нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення, ні відповідного Акту про відключення. Враховуючи обставини, встановлені судом у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що відповідач, як власник нежитлового приміщення, є споживачем послуг з постачання теплової енергії, які надає КП «Київтеплоенерго», а тому з огляду на правовідносини, які склалися між сторонами, на відповідача, як боржника у зобов`язанні за укладеним договором, покладено обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, а позивач, як кредитор у зобов`язанні за укладеним договором має право вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання за договором щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг, та після відкриття провадження у справі лише частково погасила наявну заборгованість, а відтак, на переконання суду, позивач правомірно вимагає стягнення з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію за період із грудня 2018 року по жовтень 2021 року в розмірі 7319 грн 11 коп. Однак, з огляду на те, що відповідач після відкриття провадження у справі сплатила кошти в сумі 140 000 грн в рахунок погашення заборгованості за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року, однак, стороною позивача в ході розгляду справи у встановленому порядку не зменшено розміру позовних вимог в цій частині, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за вказаний період в розмірі 17 252,82 грн, та відсутні підстави для стягнення іншої частини боргу за вказаний період з огляду на добровільну сплату відповідачем цих коштів. Крім того, після відкриття провадження у справі відповідач сплатила кошти за абонентське обслуговування в сумі 459,70 грн, що не заперечувалось представником позивача в ході розгляду справи, тому на час розгляду даного спору підстави для примусового стягнення зазначеної суми боргу відсутні. При цьому, суд вказує на те, що заперечення представника відповідача не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та не є такими, що свідчать про відсутність підстав для стягнення із відповідача, як споживача послуг, несплачених сум боргу за спожиті житлово-комунальні послуги. Крім того, слід зауважити, що на спірні правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення із відповідача трьох відсотків річних в сумі 1 465 грн 67 коп, інфляційних втрат в сумі 5 299 грн 09 коп., а також трьох відсотків річних в сумі 9 670 грн 39 коп, інфляційних втрат в сумі 34 487 грн 69 коп. та пені в сумі 308 грн 20 коп., нарахованих на суми заборгованості з наданих послуг з постачання теплової енергії, є обґрунтованими та законними, оскільки нараховані правильно з урахуванням вимог вищенаведеної постанови КМУ «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05.03.2022 № 206. Варто відмітити, що стороною відповідача надані позивачем розрахунки заборгованості спростовані не були, і в ході розгляду справи надано докази лише часткового погашення заборгованості. Так, згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін, а тому це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Фактично цей принцип знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позовних вимог доведені позивачем в повному обсязі та наявні підстави для стягнення із відповідача заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги за мінусом розміру сум, які були нею сплачені після відкриття провадження у справі. Разом з цим, в ході розгляду справи відповідачем заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Перевіряючи обґрунтованість заявленого клопотання, суд приймає до уваги те, що відповідно до частин 3 і 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст. 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини 1 та 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок, щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року №1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався. Статтею 58 Конституції України, та статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Отже, з 02 квітня 2020 року визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності продовжений. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом 8АЯ8-СоУ-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України скасовано карантин. Водночас, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність тривалістю у три роки, сплив якої припадав на карантин, який скасований під час дії воєнного стану, продовжена до закінчення дії воєнного стану. Тобто, після застосування загальної позовної давності, періодом нарахування та стягнення заборгованості за послуги надані позивачем є період із 1 квітня 2017 року, тоді як стороною позивача заявлено до стягнення заборгованість за період, починаючи із грудня 2018 року, а відтак за пред`явленими позовними вимогами строк позовної давності пропущено не було. Крім того, варто вказати на те, що статтею 264 ЦК України визначені випадки переривання строку позовної давності, зокрема, частина перша вказаної статті передбачає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Частиною третьої цієї статті передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином, строк позовної давності обраховується з урахуванням періоду надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води ПАТ «Київнерего». В матеріалах справи міститься детальні розрахунки заборгованості, за надані послуги ПАТ «Київнерего» за період із грудня 2018 року по жовтень 2021 року, а також за період із листопада 2021 року по серпень 2024 року, які підтверджують нарахування помісячно за увесь період боргу за кожною послугою, та визначення періоду за який утворилась заборгованість. Крім того, із зазначених розрахунків вбачається, що за надані житлово-комунальні послуги періодично вносилась часткова оплата, а тому суд вважає, що такі дії свідчать про визнання стороною відповідача обов`язку сплати за спожиті житлово-комунальні послуги, та переривання відповідного строку перебігу позовної давності. Наведене в сукупності свідчить про те, що КП «Київтеплоенерго» не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг по постачанню теплової енергії, та, відповідно, стягнення штрафних санкцій з огляду на неналежне виконання зобов`язань, за період надання таких позивачем (грудень 2018 року) по дату подачі позовної заяви (грудень 2024 року). За таких обставин, суд вважає, що КП «Київтеплоенерго» звернулося за захистом своїх інтересів до суду у межах позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності щодо сум заборгованості та штрафних санкцій, які заявлені позивачем до стягнення. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти російської федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог частково знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, відсутні підстави для застосування до позовних вимог строків позовної давності, а відтак суд вважає, що позовні вимоги з огляду на часткову сплату відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості після відкриття провадження у даній справі, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (35,05 %), а саме сума в розмірі 1 137 грн 04 коп.

Outcome: partial