Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (а.с. 1-4), до відповідача [PERSON] , в якому просить: - стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 10\~550 доларів США, що станом на 15.09.2025 становить 435\~544,09 грн.; - стягнути з відповідача на його користь заборгованість за порушення грошового зобов`язання, у вигляді трьох процентів річних, за період з 28.12.2017 до 23.02.2022, що становить 36\~944,67 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він 10.11.2016 надав відповідачу [PERSON] в позику 10\~550 доларів США, що станом на день пред`явлення позову (15.09.2025) становить 435\~544,09 грн., з умовою їх повернення до 28.12.2017, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. Однак відповідач [PERSON] свої зобов`язання до цього часу не виконав, а тому він змушений пред`явити даний позов. Окрім цього, оскільки відповідач [PERSON] прострочив виконання грошового зобов`язання, посилаючись на своє право визначене ч. 2 ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача на його користь 36\~944,67 грн трьох процентів річних, за період з 28.12.2017 до 23.02.2022. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. 25.11.2025 подав заяву (а.с. 46), в якій розгляд справи просить проводити без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про місце, дату і час проведення такого був повідомленим належним чином, 21.11.2025 через канцелярію суду подав заяву (а.с. 45), в якій просить розгляд справи поводити без його участі, зазначивши про визнання позову. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 15 вересня 2025 року ухвалою суду залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків такої. Позивач [PERSON] 18.09.2025 подав заяву на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 22 вересня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. Позивач [PERSON] 15.10.2025 подав заяву про проведення судових засідань в режимі відеоконференції, яке ухвалою суду від 16.10.2025 задоволено. Відповідач [PERSON] 20.10.2025 через канцелярію суду подав заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із сімейними обставинами, а 03.11.2025 подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 11 листопада 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] 21.11.2025 через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі та про визнання позовних вимог. Позивач [PERSON] 25.11.2025 подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, із врахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що 10.11.2016 відповідач [PERSON] власноручно написав розписку (а.с. 9), в якій зазначено: «Я, [PERSON] , 1969 року народження, адреса проживання: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] ) даю цю розписку [PERSON] (1967 року народження, що проживає: [ADDRESS] ), про те, що отримав від нього у борг 10\~550 доларів США, які зобов`язуюсь повернути до 28.12.2017. Позика є безвідсотковою. Написано власноручно 10.11.2016 о 14.30 год». Дана розписка підписана відповідачем [PERSON] . Відповідно до розрахунку трьох процентів річних (а.с. 10), розмір таких за період з 28.12.2017 до 23.02.2022 становить 36\~944,67 грн. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із неналежним виконанням позичальником (відповідачем [PERSON] ) взятих на себе зобов`язань перед позикодавцем (позивачем [PERSON] ) за укладеним сторонами договором позики та невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, у зв`язку із чим позивач просить стягнути із нього на його користь три проценти річних. ІV. Оцінка суду: суд, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, долучені на обґрунтування позову, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги визнання позову відповідачем, доходить такого висновку. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики, суд зазначає таке. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Слід зазначити, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Так, суд встановив, що відповідач [PERSON] взяв у позивача [PERSON] , в борг, 10\~550 доларів США. Кошти у повному обсязі зобов`язувався повернути до 28.12.2017. Однак, у зазначеній в розписці строк відповідач [PERSON] отримані в якості позики кошти не повернув, що ним самим визнано та не заперечено. При цьому, слід зазначити, що при укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином, вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає виконанню. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до розписки від 10.11.2016 позивач [PERSON] виконав зобов`язання перед відповідачем [PERSON] та надав йому кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконані не були. Згідно із ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в цій частині позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 435\~544,09 грн боргу за договором позики. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних, суд вважає за необхідне зазначити таке. Згідно з ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30.03.2016, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначає, що суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних за основу має братися саме прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такий правовий висновок, викладений, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду України від 04.06.2019 в справі №916/190/18, п.64). Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до цього часу, відтак, позивач має право на отримання трьох процентів річних. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за порушення грошового зобов`язання, у вигляді трьох процентів річних, за період з 28.12.2017 до 23.02.2022, що становить 36\~944,67 грн. V. Розподіл судових витрат: частина 1 статті 133 Цивільно процесуального кодексу України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 3\~799,91 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 11). Оскільки суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, вказану суму понесених судових витрат слід стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . На підставі викладеного, ст. 55 Конституції України, ст. 13, 524, 625, 626, 629, 1046, 1047 ЦК України та

Outcome: approved