Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-24 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» 13.08.2025 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до до [PERSON] про стягнення\~заборгованості за\~спожитий природний\~газза адресою: [ADDRESS] , в сумі 59409 гривень 53 копійки та витрат по сплаті судового збору. Представник позивача заявлені вимоги мотивує тим, що відповідач є споживачем природного газу за адресою: [ADDRESS] на ім`я якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Даний житловий будинок постачанням природного газу забезпечує ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». Позивач зазначає, що відповідач, отримує послуги з постачання природного газу, однак свої зобов`язання щодо сплати коштів за спожитий природний гахз за надані позивачем послуги не здійснює, внаслідок чого у нього за період з 01.10.2021 року по 31.07.2025 року утворилася заборгованість у розмірі 59409,53 грн., що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.08.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. 20.11.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який сформований в системі «Електронний суд» 19.11.2025 року. В обґрунтування відзиву представник посилається на те, що відповідач [PERSON] не є власником 1/6 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не проживає в зазначеному будинку та не споживає послуги з постачання природного газу за вказаною адресою, у зв`язку з чим вважає позовні вимоги безпідставними та просить суд закрити провадження по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак 09.10.2025 року до суду надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи просить суд провести за його відсутності, одночасно представник вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання призначене на 25.11.2025 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак від представника останнього 25.11.2025 року надійшла до суду заява в якій останній просить суд відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» та просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до наданої позивачем сформованої 20.06.2025 року інформації про нерухомість (реєстр на нерухоме майно до 2013 року), [PERSON] на підставі договору дарування від 28.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В. та зареєстрованого в реєстрі за №5202 належить на праві спільної часткової власності 1/6 частки домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 125,5 кв.м. Крім того, з інформаційної довідки вбачається, що також співвласниками вказаного домолодіння є: [PERSON] , якій на підставі договору дарування від 08.10.2004 року, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №2-9468 належить 1/3 частки вказаного домоволодіння, [PERSON] , якому на підставі договору дарування від 28.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В. та зареєстрованого в реєстрі за №5202 належить 1/3 частки домоволодіння та [PERSON] , якому на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.09.2006 року по справі №2-4968/2006 належить 1/6 частки домоволодіння. Вказаний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , забезпечує постачанням природного газу ТОВ ««Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». Відповідачу, згідно з вимогами Кодексу газорозподільних систем, оператором ГРМ присвоєно ЕІС-код №56ХМ25А99749874Е та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , за яким обліковуються надані послуги з постачання природного газу. У відповідності до поданого до суду розрахунку заборгованості за особовим рахунком № [NUMBER] , ЕІС код №56ХМ25А99749874Е, відкритий на ім`я [PERSON] , у останнього за період з 01.10.2021 року по 31.07.2025 року виникла заборгованість у розмірі 59409 гривень 53 копійки. Позивач стверджуючи, що відповідач є відповідальною особою за адресою: [ADDRESS] , на якого покладено обов`язок сплати коштів за надані житлово-комунальні послуги, у тому числі з постачання природного газу, звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що правовідносини між сторонами по справі врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Статтею 1 цього Закону передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до положень статті 7 вказаного Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 12 даного Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Згідно з\~частинами\~першою\~та другою\~статті\~509\~ЦК\~України,\~зобов`язанням\~є\~правовідношення,\~в\~якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити\~на\~користь другої\~сторони\~(кредитора)\~певну\~дію\~(передати\~майно,\~виконати\~роботу,\~надати\~послугу,\~сплатити\~гроші\~тощо)\~або\~утриматися\~від вчинення\~певної\~дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а\~кредитор\~має право\~вимагати\~від\~боржника виконання\~його\~обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За правилами статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч.\~1-4\~ст.\~12\~ЦПК України,\~цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом \~.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. \~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи викладене в цілому, суд зазначає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до [PERSON] ґрунтуються на\~тому,\~що відповідач\~є споживачем\~послуг з\~постачання природний\~газза адресою: [ADDRESS] , на ім`я якого оператором ГРМ присвоєно ЕІС-код №56ХМ25А99749874Е та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , та за якою за період з 01.10.2021 року по 31.07.2025 року обліковується заборгованість в загальному розмірі 59409 гривень 53 копійки. Однак, у відповідності до наданої відповідачем інформаційної довідки з Державного реєтру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №449677622 від 28.10.2025 року вбачається, що власниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності є: [PERSON] з часткою 1/6 належною на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 24.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н. Г. та зареєстрованого в реєстрі за №1562, рішення про державну реєстрацію якого здійснено 08.06.2017 року, рішення про державну реєстарцію прав 13.06.2017 року. Також вказана довідка містить інформацію з Реєстру прав власності на нерухоме у відповідності до якої: [PERSON] , є власником 1/3 частки вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 08.10.2004 року, посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №2-9468, державна реєстрація якої проведена 14.11.2004 року; [PERSON] , є власником 1/3 частки вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 28.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В. та зареєстрованого в реєстрі за №5202, державна реєстрація якої проведена 14.11.2004 року; [PERSON] , є власником 1/6 частки вказаного домоволодіння на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.09.2006 року по справі №2-4968/2006 належить 1/6 частки домоволодіння, державна реєстрація якого проведена 05.10.2006 року; [PERSON] , є власником 1/6 частки вказаного домоволодіння на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.09.2006 року по справі №2-4968/2006 належить 1/6 частки домоволодіння, державна реєстрація якого проведена 01.02.2005 року. Отже, з вказаної довідки вбачається, що до набуття [PERSON] права власності на 1/6 частку вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2011 року, право власності на дане домоволодіння за відомостями реєстру права власності належало: [PERSON] з часткою 1/6; [PERSON] - 1/3; [PERSON] - 1/3 ; [PERSON] - 1/6 частка, що складало одиницю. Подана стороною позивача сформована 20.06.2025 року роздруківка з інформацією про співвасників домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за відомостями реєстру на нерухоме майно до 2013 року, не містить інформації та не охоплює обставин набуття [PERSON] 1/6 частки вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2011 року, а відтак не є актуальною і неналежним доказом, що підтверджує належність відповідачу на праві спільної часткової власності вказаного домоволодіння. Приймаючи дані обставини, також є підставними доводи сторони відповідача, що набута [PERSON] 1/6 частка вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2011 року придбана у [PERSON] , як єдиного співвласника з відповідною часткою до укладення даного договору. Будь-яких доказів в спростування даних обставин, як і актуальних відомостей на підтвердження належності [PERSON] вказаного домоволодіння, з урахуванням укладеного договору купівлі-продажу від 24.05.2011 року, позивачем не надано. Крім того судом враховується, що у відповідності до отриманої судом відповіді №1668488 від 14.08.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] , [INFO] , починаючи з 11.07.2020 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а відтак за іншою адресою. За наслідком вищевикладеного, суд вважає не доведеними доводи позивача, що [PERSON] , є співвласником вказаного нерухомого майна, домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як і споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем за адресою: [ADDRESS] , у період виникнення спірної заборгованості, а відтак не підтверджено що відповідач є відповідальною особою перед позивачем за даною адресою зі сплати спірної заборгованості за надані послуги з постачання природного газу. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожитий природний газ, необґрунтованими, а відтак не підлягаючими до задоволення. Приймаючи відмову у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем у відповідності до ст.141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed