Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірпінський ліцей «Астор» про стягнення боргу, у якому просила суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірпінський ліцей «Астор» на користь [PERSON] 43 382 грн 25 коп., з яких: сума основного боргу в розмірі 30 582 грн 00 коп.; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 682 грн 00 коп., інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 10 118 грн 25 коп.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірпінський ліцей «Астор» на користь [PERSON] судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп. Позовні вимоги\~мотивовані тим,\~між Товариством\~з обмеженою\~відповідальністю «Ірпінський\~ліцей «Астор»\~(далі\~іменується -\~«Відповідач»,\~«Виконавець»,\~ТОВ «Астор-Ірпінь»)\~та [PERSON] \~(далі\~іменується -\~«Позивач»,\~«Замовник»)\~(копія\~паспорту та\~РНОКПП додається)\~укладено Договір\~№ 329\~від 17\~лютого 2021\~року про\~надання освітніх\~послуг,\~згідно з\~яким за\~замовленням замовника\~виконавець зобов?язувався\~надавати замовникові\~освітні послуги\~початкової загальної\~освіти та/або\~базової середньої\~освіти та/або\~профільної середньої\~освіти дитини\~позивача -\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~а замовник\~зобов?язувався приймати\~освітні послуги\~та оплачувати\~їх. Позивачка на виконання п. 6.2. Договору № 329 від 17.01.2021 р. сплатила вступний внесок у розмірі 10 000,00 (десять тисяч гривень 00 коп.). 18 лютого 2021 року позивачкою подана заява про зарахування дитини [PERSON] з 01 вересня 2021 року в 4 (четвертий) клас до ТОВ «Ірпінський ліцей «АСТОР». У серпні 2021 року перед початком навчального року позивачка сплатила грошові кошти за навчання у 2021-2022 навчальному році згідно Договору № 329 від 17.02.2021 року в сумі 88 843,00 (вісімдесят вісім тисяч вісімсот сорок три гривні 00 коп.), що еквівалентно 3 320,00 доларів США за курсом 26,7557 грн за 1 долар США, встановленим НБУ на 11.08.2021 року. Освітні послуги надавались у період з вересня 2021 року по лютий 2022 року (включно), тобто протягом 6 (шести) місяців. З початком повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України відповідачем, на відміну від інших закладів освіти, повністю було припинено надання освітніх послуг, розпущено викладачів, не організовано альтернативні заходи продовження освітнього процесу, не налагоджено дистанційне навчання тощо, що позначилось в майбутньому на рівні знань дитини перед переходом до старших класів. 29 червня 2022 року позивачка подала заяву про розірвання договору про надання освітніх послуг № 329 від 17.02.2021 року та повернення коштів за період, коли навчання фактично не відбувалось, в сумі 30 582 (тридцять тисяч п?ятсот вісімдесят дві гривні 00 коп.). Відповідач зареєстрував заяву вх. № 82/22 від 29.06.2022 року. Однак, не зважаючи на неодноразові звернення позивачки, відповідач майже 3 (три) роки навмисно ухиляється від повернення заборгованості в сумі 30 582,00 (тридцять тисяч п?ятсот вісімдесят дві гривні 00 коп.), відтак позивачка вимушена звернутись до суду з вимогами про стягнення боргу в судовому порядку. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 липня 2025 року у справі було відкрито провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк представник відповідача ТОВ «Астор-Ірпінь» подав відзив на позов, у якому вказано, що через ситуацію, що склалась, у закладу освіти утворився величезний борг, який наразі складає 2;5 мли. гривен перед 109 учнями закладу, що є непомірною сумою для виплат. Кошти виплачуються поступово усім батькам в порядку черговості та залежно від фінансового стану сім?ї. Не зважаючи на дохід закладу, усі кошти, які сплачуються учнями сьогодні, споживаються та витрачаються на господарські потреби закладу, оренду примішення, заробітну плату вчителям. Щодо нарахування на суму боргу в 30 582,00 гривень 3% річних в сумі 2682,00 грн. та 10118,25 грн. інфляційних витрат вважають, що вони не підлягають сплаті з огляду на наступне. 3% річних та інфляційна складова нараховуються лише на грошові зобов?язання, а у виконавця перед замовником відповідно до умов Договору обов?язку сплати коштів немає, а є лише обов?язок надання послуг, грошове зобов?язання є лише у замовника перед виконавцем за надані послуги, відповідно в даному випадку відповідач не є боржником у розумінні статей 612, 625 ЦКУ, отже санкції згідно ст. 625 ЦКУ не нараховуються. Також у відзиві просили визначити порядок виконання рішення з розстроченням боргу на 6 місяців. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, однак директор ТОВ «Астор-Ірпінь» Сіднєва М.П. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовоні вимоги частково підтримала (в частині ссуми основного боргу) та при винесенні рішення просила врахувати доводи, викладені у відзиві. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірпінський ліцей «АСТОР» та [PERSON] укладено Договір № 329 про надання освітніх послуг, згідно з яким за замовленням замовника виконавець зобов?язувався надавати замовникові освітні послуги початкової загальної освіти та/або базової середньої освіти та/або профільної середньої освіти дитини - [PERSON] , [INFO] , а замовник зобов?язувався приймати освітні послуги та оплачувати їх. Згідно п. 6.2. Договору встановлено, що замовник одноразово сплачує вступний внесок в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 коп. Пунктом 6.3. Договору визначено, що освітньому закладі встановлено навчальний рік тривалістю 10 (десять) місяців, який починається 01 вересня та закінчується 30 червня. Вартість послуг за один місяць становить ______ доларів США. За умови оплати за послуги авансом одним платежем за весь навчальний рік, вартість послуг для замовника становитиме 3320 (три тисячі триста двадцять) доларів США. В той же час, якщо замовник прийме рішення розірвати Договір раніше спливу строку навчального року, умова вказана в цьому пункті про ціну за весь рік анулюється, і ціною послуг для Замовника в такому випадку вважатиметься ціна ____ доларів США за один місяць навчання, яку сторони використовуватимуть при здійсненні розрахунку суми, яка підлягає поверненню замовнику протягом 30 днів з дня дострокового розірвання договору або, навпаки, доплаті замовником виконавцеві за надані послуги. Умови, вказані в цьому пункті діють для сторін не лише для першого року навчання в освітньому закладі, а протягом усього строку дії договору. Згідно п. 6.5. Договору, вартість послуг та порядок їх оплати за цим договором встановлюється та залишається незмінною на весь строк дії договору, окрім випадку коливання курсу долара США, встановленого Національним Банком України, в сторону подорожчання більше ніж на 40% на день перегляду у порівнянні з курсом долару США, встановленого Національним Банком України, на день укладання цього договору. [PERSON] на виконання п. 6.2. Договору № 329 від 17.01.2021 р. сплатила вступний внесок у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № ПН1437 від 18 лютого 2021 року, призначення «За надання освітніх послуг за [PERSON] зг. Дог.№ 329 від 17.02.2021р. від [PERSON] ». 18 лютого 2021 року [PERSON] подана заява про зарахування дитини [PERSON] з 01 вересня 2021 року в 4 (четвертий) клас до ТОВ «Ірпінський ліцей «Астор». 11 серпня 2021 року [PERSON] сплатила грошові кошти за навчання у 2021-2022 навчальному році згідно Договору № 329 від 17.02.2021 року в сумі 88 843,00 грн., що еквівалентно 3 320,00 доларів США за курсом 26,7557 грн за 1 долар США, встановленим НБУ на 11.08.2021 року, та підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 329 від 11 серпня 2021 року. При цьому факт укладання договору про надання освітніх послуг та сплати коштів за цим договором сторонами не оспорювався. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України. Загальновідомим є факт проведення бойових дій на території м. Ірпінь у березні 2022 року, військовими формуваннями Російської Федерації починаючи з 24.02.2022 року. Листом Міністерства освіти і науки України № 1/3276-22 від 25 лютого 2022 року, у зв`язку із введенням воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 рекомендовано тимчасово припинити освітній процес у закладах дошкільної освіти, оголосити канікули на два тижні у закладах загальної середньої і професійної (професійно-технічної) освіти, перед початком яких обов`язково провести онлайн інструктажі з техніки безпеки. 29 червня 2022 року [PERSON] подала заяву відповідачу про розірвання договору про надання освітніх послуг № 329 від 17.02.2021 року та повернення коштів за навчання, в сумі 30\~582,00 грн. Відповідач зареєстрував заяву вх. № 82/22 від 29.06.2022 року, що підтверджується копією заяви. Відповідачем не заперечувався факт розірвання договору та розмірукоштів, що підлягають поверненню за період, коли навчання фактично не відбувалось. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачається, що Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Свобода договору полягає у можливості сторін самостійно визначати умови договору, що не суперечать чинному законодавству. Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. При укладенні договору, виконавець брав на себе зобов`язання щодо навчання учня, а замовник, щодо належного виконання обов`язків зі свого боку, в т.ч. своєчасно вносити оплату за надання послуг. Згідно Наказу Міністерства освіти і науки України від 28 березня 2022 р. № 274 «Про деякі питання організації здобуття загальної середньої освіти та освітнього процесу в умовах воєнного стану в Україні», Органам управління у сфері освіти місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, зокрема у підпорядкуванні яких перебувають заклади загальної середньої освіти та установи освіти, необхідно забезпечити та організувати: здобуття загальної середньої освіти для здобуванів освіти за будь-якою формою, що може забезпечити заклад освіти та є найбільш безпечною для них. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що з 10 березня 2022 року (після спливу двотижневих канікул у закладах загальної середньої освіти) в ТОВ «Астор-Ірпінь» було поновлено освітній процес та впроваджено альтернативні заходи продовження освітнього процесу, зокрема перехід на дистанційну форму навчання. Як встановлено судом, замовником у односторонньому порядку, з власної ініціативи було прийняте рішення про дострокове розірвання та як підставою для розірвання договору стало припинення надання освітніх послуг, відсутність організації альтернативних заходів продовження освітнього процесу, відсутність дистанційного навчання. Відповдно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Умовами договору передбачено, що замовник має право розівати цей договір в односторонньому порядку, попередивши про це виконавця не менше ніж за 30 (тридцять) днів (п. 5.1 договору). Зважаючи на те, що повідомлення про розірвання договору було направлено позивачем на адресу відповідача 29 червня 2022 року, і відповідачем дана заява зареєструвана за вх. № 82/22 від 29.06.2022 року, то починаючи з 30.07.2022 року договір № 329 про надання освітніх послуг від 17.02.2021 року вважається розірваним. Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення коштів в сумі 43 382 грн 25 коп., з яких: сума основного боргу в розмірі 30 582 грн 00 коп.; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 682 грн 00 коп., інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 10 118 грн 25 коп. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частиною першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Як встановлено судом, укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірпінський ліцей «Астор» та [PERSON] Договір № 329 від 17 лютого 2021 року про надання освітніх послуг розірвано. Тобто правова підстава для набуття у власність коштів відпала. Відтак після розірвання договору у [PERSON] виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 30 582 грн 00 коп., а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 30.07.2022 по 01.07.2025, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. У відповідності до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч.41). Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами», причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України. Таким чином, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Таким чином, у відповідності до статей 625 та 1212 ЦК України з відповідача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 682 грн 00 коп. та інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 10 118 грн 25 коп., у відповідності до розрахунку позивача, що наявний в матеріалах справи. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22, в якій суд зазначив, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Відповідно до ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо). Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Відповідач, висуваючи вимогу у відзиві про розстрочення виконання рішення, як підставу, що ускладнює виконання рішення суду зазначав, що його матеріальний стан на даний час не дозволяє йому здійснити оплату всієї суми одразу, оскільки у закладу освіти утворився величезний борг, який наразі складає 2;5 мли. гривен перед 109 учнями закладу, що є непомірною сумою для виплат, не зважаючи на дохід закладу, усі кошти, споживаються та витрачаються на господарські потреби закладу, оренду примішення, заробітну плату вчителям. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України саме заявник зобов`язаний довести зазначений предмет доказування. Проте, зазначені обставини не можуть бути беззаперечним доказом скрутного майнового стану відповідача. Водночас відповідачем на підтвердження скрутного майнового стану або інших обставин, що перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим, жодного доказу суду не надано. Враховуючи наведене, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд доходить висновку, що відповідачеим не надано належних доказів, що підтверджували б винятковість обставин для розстрочення виконання судового рішення. Зазначені відповідачем обставини не є винятковими та які не можна вважати такими, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим відповідно до вимог ч. 4 ст. 435 ЦПК України. При цьому суд враховує, що рішення суду є обов`язковим до виконання та повинно виконуватись, зважаючи на що суд доходить висновку, що підстави для розстрочення виконання рішення суду, відсутні, а тому у задоволені даної заяви необхідно відмовити. Проте, суд вважає за доцільне роз`яснити сторонам, що вони не позбавлені права скористатися інститутом укладення мирової угоди в процесі виконання, процедура якої закріплена у ст. 434 ЦПК України. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірпінський ліцей «Астор» на користь [PERSON] коштів в сумі 43 382 грн 25 коп., у зв`язку із чим, позов підлягає до задоволення. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача.. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 626, 627, 628, 651, 903, 907, 1212 ЦК України, та

Outcome: approved