Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтовує тим, що «він є власником житлового садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 11.06.2025 [PERSON] , власник сусіднього будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , почав виконувати роботи по врізці до системи водопостачання, зокрема вирив колодязь, встановив бетонні кільця та змонтував люк. Колодязь з люком виритий на відстані близько 1 метра від межі земельної ділянки, що належить йому, прямо на проти хвіртки. Це завдає суттєвих перешкод у користуванні належним йому на праві власності нерухомим майном та загрожує життю і здоров`ю власника та його сім?ї. Жодних дозволів, проектів чи інших документів для під`єднання до комунальних мереж та проведення робіт [PERSON] не отримував. Роботи по врізці відбуваються самовільно. Дані обставини підтверджує відповідь на адвокатський запит, зі змісту якого слідує, що [PERSON] дозволу на під`єднання не отримував. Також протиправність дій [PERSON] підтверджується постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради, якою було встановлено факти порушення у сфері благоустрою, виконання робіт без дозвільних документів, самовільне підключення до мереж та комунікацій, притягнено [PERSON] до адміністративної відповідальності. Таким чином, [PERSON] самовільно почав роботи з приєднання до системи централізованого питного водопостачання, чим порушив ряд вимог чинного законодавства України та його права. Тому просить зобов`язати [PERSON] вчинити дії, а саме: усунути порушення об`єктів благоустрою за адресою: [ADDRESS] , демонтувати виритий колодязь, люк та привести об`єкти благоустрою у стан, що передував проведенню зазначених робіт». Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 11.08.2025 відкрив провадження у даній справі та призначив судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. 20.08.2025 представник третьої особи Агрономічної сільської ради Сітарський С.М. подав до суду письмові пояснення щодо позову, які мотивовані тим, що «рішенням №1404 16 сесії 8 скликання затверджено Правила благоустрою територіальної громади Агрономічної сільської ради. Пунктом 2.12.1(1) заборонено виконувати роботи без дозволу, іншого документу у разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом, органом місце самоврядування та її виконавчим комітетом. Пунктом 2.12.1(20) Правил територіальної громади Агрономічної сільської заборонено підключатися самовільно до будь-яких мереж та комунікацій. Так, [PERSON] в Агрономічній сільській раді будь-яких дозволів та/або погоджень, які стосуються прокладання та підключення до систем водопостачання, облаштування колодязю, встановлення бетонних кілець та монтажу люку, не отримував. За результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №671298 від 18.06.2025, складеного відносно [PERSON] , за правопорушення, передбачене ст. 152 КУпАП, адміністративною комісією при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області за порушення п.2.12.1(1) Правил благоустрою територіальної громади (виконання робіт без дозвільних документів) та п. 2.12.1(20) Правил благоустрою територіальної громади (самовільне підключення до будь-яких мереж та комунікацій) винесено постанову №09/07 про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На виконання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності №09/07 [PERSON] 15.07.2025 оплатив штраф. Просять розглядати справу за їхньої відсутності, при прийнятті рішення у справі покладаються на розсуд суду». Судовий розгляд відкладався з поважних причин. У судове засідання 01.12.2025 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] адвокат Трепак В.С. попередньо подав до суду письмову заяву, у якій просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника, у зв`язку із значним терміном розгляду справи, що викликаний, зокрема, систематичними відключеннями електроенергії, у зв`язку із малозначністю справи та її розгляду у порядку спрощеного провадження, просить ухвалити рішення за наявними матеріалами справи, без участі сторін; позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] неодноразово у судове засідання не з`являвся, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання. Заяв про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем у запропонований судом строк до суду не подано. Відповідач [PERSON] попередньо подав до суду письмову заяву, у якій просить відкласти судове засідання, призначене на 01.12.2025, у зв`язку із перебуванням у відрядженні по службі. Слід зазначити, що [PERSON] вдруге подає ідентичну за змістом попередній заяву, без долучення до неї жодних доказів, що свідчать про наявність обставин, які унеможливлюють його явку у судове засідання. За таких обставин суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] не з`явився у судове засідання без поважних причин. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 01.12.2025 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом установлено, що [PERSON] є власником садового будинку, розташованого у [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав №330855881 від 02.05.2023 (а.с. 3). У відповіді від 25.06.2025 фізичної особи підприємця [PERSON] на адвокатський запит адвоката Трепака В.С. зазначено, що [PERSON] являється власником трубопроводу, за яким здійснюється водопостачання по пров. Весняний, садівничий масив «Окружний» у с. Агрономічне, Вінницького району Вінницької області; ним не надавався власнику будинку [ADDRESS] дозвіл на приєднання до трубопроводу водопостачання; йому не відомо, чи розроблявся проект тимчасового/постійного водопостачання, чи інша технічна документація по під`єднанню до мережі водопостачання будинку [ADDRESS] ; йому не надходила та він не погоджував жодної документації з цього питання, що підтверджується копією такої відповіді (а.с. 7). Відповідно до копії постанови №09/07 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради від 09.07.2025, «адміністративна комісія при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради в складі заступника голови комісії Паничука Богдана Миколайовича, секретаря [PERSON] та членів Бабій Наталії Едуардівни Часовських Дмитра Володимировича розглянула матеріали адміністративної справи за ст. 152 КУпАП відносно [PERSON] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , встановила, що 11.06.2025 зафіксовано факт вчинення адміністративного правопорушення [PERSON] , який вчинив правопорушення, передбачене ст. 152 КУПАП, а саме: порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів: п.2.12.1(1) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (виконання робіт без дозвільних документів), п.2.12.1 (20) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (підключатися самовільно до будь-яких мереж та комунікацій), та постановила на [PERSON] накласти адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1 360,00 грн)» (а.с. 8). Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~п.п.\~«г»,\~«е» ч.\~1\~ст.\~91\~ЗК України,\~власники земельних\~ділянок зобов`язані\~не порушувати\~прав власників\~суміжних земельних\~ділянок та\~землекористувачів,\~дотримуватися правил\~добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України). Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. У частині другій статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним. У частині четвертій статті 376 ЦК України зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постановах Верховного Суду від 29.01.2020 (справа № 822/2149/18) та від 10.04.2020 (справа № 344/4319/16-а) зроблено висновки про те, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва. В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови. За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 (справа № 204/3027/20), від 01.02.2023 (справа № 204/1053/20), від 22.06.2023 (справа № 592/16491/18), від 04.01.2024 (справа № 680/1009/16-ц). Згідно з підпунктом 6.1.41 пункту 6.1 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», при продуктивності локальних каналізаційних очисних споруд до 3 м3 на добу водозабірні споруди місцевого господарсько-питного водопостачання допускається розміщувати на відстані 40-50 м вниз по течії ґрунтових вод, 20-25 м вверх по течії і 25-30 м по перпендикуляру до осі течії потоку ґрунтових вод. Відстані від артсвердловин та колодязів до окремих будівель і споруд та інших джерел забруднення слід приймати 20 м, місце розташування водозабірних споруд повинно бути вверх по течії ґрунтових вод і вище по відношенню до розташування каналізаційних споруд. За неможливості забезпечення цієї відстані в межах ділянки слід влаштовувати свердловини, колодязі або каптажі для групи будинків, які розміщуються вздовж житлових вулиць із відступом від червоної лінії на 2,5-3 м, на майданчиках розміром 2,5 м х 3 м із твердим покриттям та ухилом не більше 40-50 ‰. Юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 (справа № 725/5630/15-ц) та постановах Верховного Суду від 12.06.2019 (справа № 361/765/16-ц), від 02.02.2022 (справа № 521/16974/17), від 17.01.2022 (справа № 442/4338/17). Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.04.2016 у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга №46577/15) роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання. Отже, позивач зобов`язаний довести факт самочинності будівництва, порушення його прав, як власника суміжної земельної ділянки, та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19). У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 (справа №450/1686/17) та від 15.07.2019 (справа №235/499/17) зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. У даному випадку стороною позивача не доведено, що саме відповідач [PERSON] вирив колодязь, встановив бетонні кільця та змонтував люк на відстані близько 1 метра від межі земельної ділянки, що належить [PERSON] , прямо на проти хвіртки. З долученої до позовної заяви копії постанови №09/07 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Агрономічної сільської ради від 09.07.2025 лише убачається, що 11.06.2025 зафіксовано факт вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУПАП, а саме: порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів: п.2.12.1(1) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (виконання робіт без дозвільних документів), п.2.12.1 (20) Правил територіальної громади Агрономічної сільської ради (підключатися самовільно до будь-яких мереж та комунікацій). Вказана постанова не містить конкретизації обставин, які вказують на те, що [PERSON] вирив колодязь, встановив бетонні кільця та змонтував люк на відстані близько 1 метра від межі земельної ділянки, що належить [PERSON] , прямо на проти хвіртки. Позивачем не доведено, що [PERSON] вчинив дії, які істотно порушують будівельні норми і правила, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміна окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Слід також зазначити, що стороною позивача не доведено, що розташування колодязя відповідачем [PERSON] перешкоджає позивачу [PERSON] користуватися своєю земельною ділянкою/житловим будинком. Крім того, сторона позивача жодним чином не обґрунтувала та не довела, які саме перешкоди у володінні та користуванні існують у позивача внаслідок можливого будівництва відповідачем колодязя, а також не доведено обґрунтованості захисту прав позивача у такий спосіб, як демонтування колодязя. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Доводи сторони позивача про те, що [PERSON] вирив колодязь, встановив бетонні кільця та змонтував люк на відстані близько 1 метра від межі земельної ділянки, що належить [PERSON] , прямо на проти хвіртки, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у зв`язку із їхньою недоведеністю. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).

Outcome: dismissed