Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Зарицька К.Ю. звернулась до суду з позовом в якому просить суд: усунути громадянку України [PERSON] , [INFO] від права на спадкування за законом після смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла рідна сестра позивача - [PERSON] . Після її смерті із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся позивач та онука померлої - [PERSON] . Позивач є спадкоємцем другої черги, натомість відповідачка є спадкоємцем першої черги за правом представлення, оскільки її батько [PERSON] , син спадкодавця помер [INFO] . Відповідачка не має права на спадщину, оскільки вона умисно ухилялася від надання будь-якої допомоги спадкодавцю, яка мала безпорадний стан та потребувала сторонньої допомоги. [PERSON] хворіла на онкологію, зверталась за лікуванням до медичних установ м. Харкова. Згідно консультативних висновків її стан характеризувався як тяжкий. Наявні захворювання і стали причиною смерті [PERSON] . Для відповідного типу захворювання характерна проява больових відчуттів, потребувала постійної допомоги сторонньої особи, проведення постійного медикаментозного лікування та профілактики. Всупереч наявності потреби у допомозі, відповідачка умисно самоусунулась від надання будь-якої допомоги під час хвороби спадкодавця, ніколи до неї не приходила та в жоден спосіб не з`ясувалась з нею. Позивач одноособово доглядав сестру, надавав їй допомогу, піклувався про неї до самої смерті та здійснював всі дії щодо її належного поховання. Позивач був змушений доглядати за сестрою, забезпечувати умови життя, підтримував матеріально, забезпечував її необхідними ліками, продуктами харчування, одежею. Відповідачка ухилялась від надання спадкодавцю матеріальної допомоги, відмовилася надавати грошову допомогу на її похорон та взагалі не прибула на похорон, хоча про смерть бабусі вона була сповіщена. Позивач неодноразово просив відповідачку допомогти у догляді, але останньою було відмовлено без поважних причин та фактично залишено спадкодавця у безпорадному стані. Вважає, що у зв`язку із викладеними обставинами відповідачка має бути усунена від права на спадкування. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.03.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та витребувані матеріали спадкової справи. 09.04.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що з моменту народження вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з бабусею [PERSON] , [PERSON] - братом бабусі. Також за вказаною адресою був зареєстрований і її батько [PERSON] , який помер [INFO] . У 2008 році її батьки розірвали шлюб. На прохання бабусі вона знялась із реєстраційного обліку за вищевказаною адресою та зареєструвалась за місцем проживання матері - [ADDRESS] . Зняття з реєстрації необхідно було бабусі для отримання житлової субсидії. Вона проживала з матір`ю, однак усі вихідні проводила у [PERSON] . За весь час свого життя у неї були добрі стосунки з бабусею. Після закінчення школи у 2017 році вона стала навчатися у Житлово-комунальному коледжі ім. О.М. Бекетова, який закінчила у 2021 році і отримала диплом молодшого спеціаліста. Весь період навчання з 2017 по 2021 р. вона постійно проживала з [PERSON] . [PERSON] в цей час проживав у м. Запоріжжі. [PERSON] померла [INFO] , після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку. Після смерті бабусі [PERSON] заявив, що він єдиний спадкоємець після її смерті і будинок належить тільки йому, він одразу забрав усі документи на будинок та усі інші документи [PERSON] , які знаходились у будинку і звернувся до суду з позовом. [PERSON] за життя була дуже доброю, чуйною людиною, до останніх днів свого життя вона не розповідала практично нікому, що хворіла на тяжкий недуг. Коли вона перебувала на лікуванні, казала, що має проблеми з травленням та просила її привезти продукти, які швидко перетравлюються. Тільки у вересні 2023 року їй стало відомо чим вона насправді хворіє. Вона жодним чином не ухилялась від надання будь-якої допомоги бабусі, однак об`єктивно вона не могла надавати їй фінансову допомогу, оскільки у 2020 році їй тільки виповнилось 18 років і вона стала повнолітньою. Після закінчення школи пішла навчатися до коледжу, який закінчила у 2021 році, після чого відразу стала навчатися у Харківському національному університеті міського господарства ім. О.М. Бекетова, де навчається і в теперішній час на денному відділенні. Стипендії не отримувала та не отримує. Фактично і на теперішній час перебуває на утриманні своєї матері. Позивачем не надано жодних належних доказів, що вона свідомо ухилялась від надання бабусі допомоги при можливості її надання, що бабуся перебувала у безпорадному стані, її потреби у допомозі саме від неї. 01.05.2024 року позивачем подано відповідь на відзив в якій зазначено, що у відзиві відповідачка визнає, що фактично не надавала матеріальної допомоги бабусі, оскільки не мала такої можливості, однак допомога може бути надана не лише у матеріальному прояві. Він неодноразово просив відповідачку приїхати, допомогти приготувати, попрати, сходити до аптеки та навіть просто підтримати бабусю, що відповідачкою було повністю проігноровано. Хвороба спадкодавця не була раптовістю, а протікала довгий час, за який відповідачка могла здогадатись про її діагноз та підтримати бабусю. Вбачається, що відповідачка взагалі жодним чином не цікавилась про потреби бабусі, про її стан, не проявляла жодної зацікавленості до її стану здоров`я, а займалась виключно своїм життям. У долучених до позовної заяви чеках не відображено, що саме позивачем була здійснена покупка медичних препаратів, однак сама форма наведеного розрахункового документа не передбачає вказівки паспортних даних фізичної особи. Заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.05.2024 року долучені докази до матеріалів справи та витребувані докази за клопотанням представника відповідача, закрито підготовче судове засідання у справі. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. В останнє судове засідання надали заяву про закінчення розгляду справи без їх участі. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. В останнє судове засідання надав заяву про закінчення розгляду справи без його участі. Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коляда Юлія Сергіївнанадала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, надані докази, дійшов наступного. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . З відповіді приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Коляди Ю.С. вбачається, що після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 187/2023, з заявами про прийняття спадщини звернулись: рідний брат, спадкоємець другої черги - [PERSON] та онука спадкодавця - [PERSON] , спадкоємець першої черги за правом представлення, оскільки її батько, [PERSON] , син спадкодавця, помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.11.2000 року, виданого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори. З відповіді КНП «Міська поліклініка № 19» ХМР від 03.05.2024 р. № 02-123 вбачається, що [PERSON] , [INFO] мала діючу декларацію з лікарем-терапевтом [PERSON] . До травня 2023 року пацієнтка відвідувала поліклініку самостійно. В подальшому лікар відвідувала [PERSON] на дому, з пацієнткою був присутній брат [PERSON] . При відвідуванні лікарем [PERSON] на дому, з нею завжди був присутній [PERSON] . Також [PERSON] приходив до лікаря-терапевта [PERSON] на прийом, брав направлення на обстеження та рецепти для пацієнтки [PERSON] . [PERSON] з червня 2023 року перебувала в важкому стані. З відповіді Обласного центру онкології від 13.05.2024 р. № 01-20/603 вбачається, що [PERSON] за медичною допомогою до КНП «ОЦО» не зверталась. За направленням для консультації сімейного лікаря КНП «МП № 29» [PERSON] від 18.09.2023 № 8695-9584-4729-5774 в КНП «ОЦО» були представлені медичні документи хворої [PERSON] . За наданими документами 20.09.2023 р. в поліклінічному відділі КНП «ОЦО» видано консультативний висновок зі встановленим клініко-рентгенологічно та ультразвуковим методом дослідження діагнозом. Фіксації даних про супроводжуючих осіб в медичній карті амбулаторного хворого не передбачена. З відповіді КНП «Міська клінічна лікарня № 2 імені проф. О.О. Шалімова Харківської міської ради» від 24.05.2024 року вбачається, що [PERSON] знаходилась у хірургічному відділенні вказаної лікарні з 18.03. по 17.04.2023 року з приводу новоутворення підшлункової залози, механічної жовтяниці. Пацієнтці проводилось стентування холедоху. Пацієнтку під час лікування відвідував рідний брат [PERSON] , стан хворої був важкий та потребував стороннього догляду. На виконання вимог ухвали суду від 28.05.2024 року, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повідомило, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] перебувала на обліку з 24.05.2008 та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . За період з 01.01.2021 по 30.09.2023 [PERSON] нарахована пенсія до виплати в сумі 109140,25 грн. [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на обліку не перебуває та пенсію не отримує. Згідно відмовної електронної справи [PERSON] 18.10.2023 звертався з особистою заявою про призначення пенсії, внаслідок розгляду якої винесено рішення від 24.10.2023 за № 204850015908 про відмову у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно довідки про доходи, виданої Харківським національним університетом міського господарства імені О.М. Бекетова, вбачається, що [PERSON] навчається на факультеті дизайну та образотворчого мистецтва за денною формою навчання (бюджет), загальна сума доходу за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. складає 0,00 грн., за період з 01.01.2024 р. по 29.02.2024 р. складає 0,00 грн. - доходів немає. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує. Виключні підстави для усунення від права на спадкування передбачені ст.1224 ЦК України. Так за приписами вказаної статті: 1) не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя ; 2) не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині ; 3) не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом ; 4) не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду ; 5) за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані . Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку. З аналізу норм ст. 1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування. До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України). До другої групи частинами 3-5 ст.1224 Цивільного кодексу України віднесено спадкоємців, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі №321/1573/17-ц (провадження №61-45879св18), зроблено висновок, що «для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц та у справі № 359/9293/18 від 26 січня 2021 року зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач посилається як на підставу усунення відповідачки [PERSON] від права на спадкування, як спадкоємця першої черги за законом після смерті [PERSON] , ухилення нею від піклування, матеріальної та моральної підтримки, догляду за бабусею, яка була в безпорадному стані через хворобу і потребувала постійного стороннього догляду, а також проживання окремо від [PERSON] , та те, що вона не перебувала на похоронах останньої, не брала участі в її похованні, та тим самим самоусунулась від виконання обов`язків. Разом з тим, незважаючи на покладений саме на позивача, обов`язок доказування факту наявності обставин, передбачених ст. 1224 ЦК України, які слугують підставами для усунення спадкоємця від права на спадкування, позивач не надав жодних належних, допустимих та безспірних доказів перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреби спадкодавця у наданні допомоги відповідачкою, звернення до відповідачки з проханням (вимогою) про надання матеріальної чи моральної допомоги та при цьому, свідомого ухилення відповідачки, як онуки спадкодавця, від надання спадкодавцеві такої допомоги, шляхом відмови чи ігнорування таких вимог, доказів щодо можливості її надання. З наданих позивачем медичних довідок не вбачається, що померла [PERSON] перебувала у безпорадному стані. Також судом враховується та обставина, що відповідачу [INFO] виповнилось 18 років та згідно наданих документів вона на момент смерті бабусі була студенткою, денної форми навчання, стипендія або інші види доходів у неї були відсутні. Таким чином, навіть якщо спадкодавець і потребувала матеріальної допомоги, відповідач не могла б її надати з об`єктивних причин. Також суд звертає увагу, що померла [PERSON] отримувала пенсію, відомостей, що вона потребувала матеріальної допомоги та можливо через це перебувала безпорадному стані, матеріали справи не містять. Позивачу було відмовлено у призначені пенсії, доказів отримання інших доходів ним не надано. Таким чином твердження, що він був вимушений забезпечувати умови життя спадкодавця, підтримувати її матеріально, забезпечувати необхідними ліками, продуктами харчування одежею суперечать наявним у матеріалах справи доказам. Квитанції на придбання ліків не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки з них неможливо встановити, ким саме були придбані ліки. У фіскальному чеку не має бути зазначено особу платника, однак в зв`язку з тим, що позивачем суду не надано підтвердження отримання ним доходів, суд не може прийняті надані квитанції як доказ, що саме [PERSON] придбавались ліки для [PERSON] . На підтвердження добрих стосунків між бабусею та онукою відповідачем надано роздруківку переписок у месенджері, доказів неприязних стосунків, матеріали справи не містять. Під час судового розгляду не було встановлено наявність будь-яких конфліктів між спадкодавцем [PERSON] та її онукою [PERSON] . Докази про те, що позивач просив відповідачку, а вона без поважних причин відмовилась від надання бабусі допомоги залишивши її у безпорадному стану, відсутні. За клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідки підтвердили, що [PERSON] хворіла та за 3 місяці до смерті вона майже не могла себе обслуговувати себе та їй у всьому допомагав брат [PERSON] , онуку вони не бачили. Жоден з допитаних свідків не підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у поганих стосунках. Аналізуючи показання свідків з наявними в матеріали справи доказами, судом встановлено, що з моменту захворювання та до моменту смерті [PERSON] пройшло приблизно 6 місяців, в останні місяці стан здоров`я [PERSON] різко погіршився, у догляді їй допомагав рідний брат [PERSON] . В свою чергу, не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що відповідач свідомо ухилялась від надання спадкодавцю будь-якої допомоги. Так, для усунення від права на спадкування за законом необхідно довести, що спадкодавці за життя зверталися до особи з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого особа свідомо ухилялась. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Наведені висновки містяться, зокрема у постанові КЦС ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 205/4674/19. Усі посилання позивача, викладені у позові, не є підставою для усунення від права на спадкування. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в заявлених межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судові витрати на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed