Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань, в якому просить стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1000000 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, завдану співробітником ДБР при невиконанні ним вимог ч.1 ст.214 КПК України стосовно внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань інформації з його повідомлення від 16.08.2024. Позов мотивовано тим, що 16.08.2024 він звернувся до Державного бюро розслідувань з повідомленням про кримінальне правопорушення, в якому повідомляв про вчинення дій із ознаками злочину, передбаченому ст.365,366,367,382,396 КК України. До свого повідомлення він надав докази, що підтверджують обставини, викладені у повідомленні, і яких достатньо для прийняття рішення відповідно до ч.1 ст.214 КПК України. В той час, всупереч вимогам КПК України, уповноваженою особою ДБР протягом 24 годин за його повідомленням не були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідно до ч.1 ст.303 КПК України він оскаржив бездіяльність уповноваженої особи ДБР, шляхом подання відповідної скарги до Шевченківського районного суду м.Києва. 17.10.2024 року суд постановив ухвалу, якою задовольнив його скаргу та зобов`язав уповноважену особу ДБР внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинені кримінальні правопорушення відповідно до заяви (повідомлення) [PERSON] від 16.08.2024 року та надати йому та до суду Витяг з ЄРДР. Враховуючи ту обставину, що ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 17.10.2024 року набула чинності, то встановлено протиправну бездіяльність посадової особи ДБР, що гарантує йому право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих неправомірною бездіяльністю. При цьому посадова особа ДБР вчинила бездіяльність свідомо, з використанням своїх повноважень, вчиняла протиправні дії відносно людини похилого віку, яка потребує толерантного ставлення від держави, при цьому не мала будь якого бажання як припинити свою протиправну діяльність відносно нього, так і спрямувати дії на їх виправлення, навіть коли він подав скаргу до суду. Також він сподіваючись на те, що посадова особа ДБР, надаючи присягу, діючи від імені Держави, буде неухильно дотримуватись вимог як наданої присяги так і норм права. В той час посадова особа ігнорує і присягу і порушує закон. Такий стан речей у ДБР морально пригнічує позивача і завдає суттєвих моральних страждань. Крім того, йому необхідно витрачати зусилля щодо поновлення своїх прав через суд. Завдані йому моральні страждання не припиняються і по цей час, так як він не може зрозуміти, що в наш час, коли гинуть найкращі діти українського народу, державні посадовці, знаходячись у набагато безпечному місці і отримуючи заробітну плату, зовсім не піклуються інтересам Держави. Завдану моральну шкоду він оцінює в 1000000 грн., а також він поніс витрати з оформлення і друку документів та поштових витрат у розмірі 500 грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23.05.2025 року провадження у справі було відкрите, розгляд справи визначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Від представника\~Державного бюро\~розслідувань Лук`янович\~В.О.\~надійшов відзив\~на позов,\~в якому\~вона просить\~відмовити у\~задоволенні позову\~за його\~необгрунтованістю.\~Так позивачем\~не подано\~належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~факту завдання\~йому моральної\~шкоди,\~що виключає\~можливість дослідження\~та встановлення\~судом факту\~того,\~яких моральних\~втрат зазнав\~позивач,\~страждання мали\~фізичний чи\~психологічний характер,\~які його\~життєві зв`язки\~порушено і\~які зусилля\~необхідно докласти\~останньому для\~організації життя.\~Також не\~зазначено причинний\~зв`язок між\~діями/бездіяльністю\~органів досудового\~розслідування та\~настанням тих\~негативних наслідків,\~описаних у\~позовній заяві.\~В матеріалах\~справи,\~крім ухвали\~слідчого судді\~та витягу\~з ЄРДР\~відсутні будь-які\~інші належні\~і достатні\~докази або\~процесуальні рішення,\~що підтверджують\~факт бездіяльності\~органів ДБР,\~а також\~завдання [PERSON] \~моральної шкоди.Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] як на підставу для задоволення його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, вказує лише на те, що 16.08.2024 він звернувся до ДБР із заявою про вчинення кримінального правопорушення (перевищення влади або службових повноважень посадовими особами Харківської окружної прокуратури та СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області). Однак відомості із даної заяви уповноваженими особами ДБР до ЄРДР внесені після постановлення Шевченківським районним судом м. Києва ухвали від 17.10.2024 у справі № 761/35515/24, з огляду на що, позивачу завдано моральну шкоду. Кримінальне судочинство це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Порядок та підстави прийняття процесуальних рішень слідчими в межах здійснення досудового розслідування у кримінальних справах визначені Кримінальним процесуальним кодексом України. Відповідно до частини 5 статті 40 КПК України слідчий самостійний у своїй діяльності, а на слідчого суддю відповідно до вимог статті 3 КПК України покладено обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів особи під час кримінального процесу, у тому числі, приймати рішення щодо скасування постанов слідчого за наявності підстав та у порядку статей 303-307 КПК України. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їхніх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. При цьому, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Так, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2024 у справі № 761/35515/24 зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про вчинені кримінальні правопорушення відповідно до заяви (повідомлення) [PERSON] від 16.08.2024. У зв`язку з тим, що обставини, описані в заяві позивача стосувались діяльності службових осіб Харківської окружної прокуратури та СВ ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області звернення [PERSON] . ДБР скерувало до територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві (далі ТУ ДБР у м. Полтаві), яке поширює свою діяльність на Дніпропетровську, Полтавську, Сумську, Харківську області, з метою його вирішення та прийняття рішення по суті. ТУ ДБР у м. Полтаві після надходження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2024 у справі № 761/35515/24, 24.01.2025 внесено відомості до ЄРДР за номером кримінального провадження № 62025170020000885. Наразі досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Отже, доводи на які посилається позивач та розцінені ним як бездіяльність, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. При цьому, у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц зазначено, що сам факт прийняття слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню у відповідності до статей 23, 1167, 1174 ЦК України. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази спричинення [PERSON] моральної шкоди внаслідок протиправних, на його думку, дій посадових осіб ДБР, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення. При вирішенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди, сам факт прийняття слідчим процесуального рішення не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. Більше того, позивач отримав захист своїх прав за результатами судового розгляду слідчим суддею його скарги на дії слідчого. А тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21.08.2025 року підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до судового розгляду. Від позивача надійшла до суду заява, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, вказаних у відзиві. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 17 жовтня 2024 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м.Києва задовольнив скаргу [PERSON] та зобов`язав уповноважену особу Державного бюро розслідувань внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинені кримінальні правопорушення відповідно до заяви (повідомлення) [PERSON] від 16.08.2024; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань надати заявнику та направити до Шевченківського районного суду м.Києва. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.01.2025 року на виконання даної ухвали були внесені відомості за правовою кваліфікацією ч.1 ст.365 КК України, номер кримінального провадження 62025170020000885. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша\~стаття 4 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами першою-третьою\~статті 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статті 1176 ЦК України\~в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Статтею 1174 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Моральною шкодою\~визнаються страждання,\~заподіяні громадянинові\~внаслідок фізичного\~чи психічного\~впливу,\~що призвело\~до погіршення\~або позбавлення\~можливості реалізації\~ним своїх\~звичок і\~бажань,\~погіршення відносин\~з оточуючими\~людьми,\~інших негативних\~наслідків морального\~характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316св21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей\~1173,\~1174 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому\~КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди». Подібні за змістом висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 12 лютого 2024 року у справі № 757/4970/22-ц (провадження № 61-1781св23), від 18 вересня 2024 року у справі № 757/63852/21 (провадження № 61-336св24). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 463/1698/21 (провадження №61-9237св23) зроблено висновок, що «правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором або судом, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності слідчих або посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивачки. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17». Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). У частині першій\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, суду не надано. Як на підставу задоволення своїх вимог [PERSON] посилається на те, що внаслідок невнесення повноваженою особою ДБР відомостей до ЄРДР за його заявою від 16.08.2024 про вчинення кримінального правопорушення за ст.ст.365,366,367,382,396, були порушені його законні права, що спричинило йому моральну шкоду. Відповідно до частини 1\~статті 214 КПК України\~слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування. Таким чином, підставами для початку досудового розслідування є заява (громадян про вчинений злочин; з`явлення із зізнанням); повідомлення (підприємств установ, організацій, посадових осіб, представників влади, громадськості; представників влади, громадськості або окремих громадян, які затримали підозрювану особу на місці вчинення злочину; повідомлення, опубліковані в пресі); самостійне виявлення слідчим, прокурором із будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (під час іншого досудового розслідування, через засоби масової інформації, матеріали оперативних підрозділів, виконавчої служби, контролюючих органів тощо). Відповідно до пункту 4 частини п`ятої\~статті 214 КПК України\~до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості, зокрема короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела. Отже, аналіз змісту положень\~статті 214 КПК України\~вказує на те, що не всі прийняті та зареєстровані заяви повинні бути внесені слідчим до ЄРДР, а лише ті заяви, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Визначення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, є обов`язком слідчого, а не заявника. Незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому\~КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. Отже, позивач всупереч процесуальних обов`язків доказування підстав заявленого позову, передбачених статтями\~12,\~81 ЦПК України, не надав до суду належних і допустимих доказів у розумінні\~статті 76 ЦПК України\~завдання йому моральної шкоди внаслідок невнесення його заяви до ЄРДР, причинний зв`язок між діями працівників ДБР та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed