Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

22.08.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з вищезазначеним позовом та просить постановити рішення, яким: встановити факт непроживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , що померла [INFO] , на час відкриття спадщини та визнати [PERSON] такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] , що померла [INFO] . Позовну заяву підписано представником адвокатом Остапчук В.І., яка підтвердила свої повноваження довіреністю від 21.08.2023 року посвідченою Головою комісії з реорганізації Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі ч.2 ст. 62 ЦПК України за №378 (а.с.22). Вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка доводиться позивачу дружиною. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Так як померла не залишила заповіту, спадкування здійснювалося за законом. Спадкоємцями першої черги є позивач по справі, відповідач по справі [PERSON] , яка доводиться їй дочкою та [PERSON] . За заявою позивача приватним нотаріусом Тернопільського міського територіального округу Строгуш О.М. було відкрито спадкову справу. Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, позивачем отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.072023 року №60/02-31, в якій зазначено, що відповідно до матеріалів спадкової справи спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. [PERSON] є спадкоємцем тільки 1/2 частки спадкового майна, тому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] відмовлено. В матеріалах спадкової справи знаходиться заява від [PERSON] про відмову від спадкування від 17 травня 2023 року. Так, на момент смерті [PERSON] разом з нею за адресою: [ADDRESS] проживав чоловік позивач по справі, свекруха [PERSON] та брат чоловіка [PERSON] : дочка [PERSON] була зареєстрована, але не проживала за цією адресою. Відповідач [PERSON] з початку 2000 років не проживає за зазначеною адресою, жодних стосунків з батьками не підтримує, у зв`язку з чим на думку позивача не може бути такою, що прийняла спадщину на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України. Державна реєстрація відповідачки у квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті матері за цією адресою реєстрації. Виходячи із наведеного, здійснення права на спадкування позивача і обсяг успадкованих ним прав напряму залежить від встановлення чи спростування факту прийняття спадщини відповідачкою, якого насправді не відбулося. За захистом своїх порушених прав, позивач змушений звернутися до суду з цією позовною заявою. Суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Марциновською І.В. ухвалою від 24.08.2023 року справу направлено за виключною підсудністю до Болградського районного суду Одеської області, за місцем знаходження нерухомого майна. Справа надійшла до суду 21 вересня 2023 року. 13.10.2023 року ухвалою судді Висоцького О.С., після усунення недоліків зазначених в ухвалі від 28.09.2023 року, відкрито провадження по справі. 10.04.2024 року справу перерозподілено судді Раца В.А., після відсторонення головуючого судді від здійснення повноважень. Ухвалою судді від 15.04.2024 року справу було прийнято до провадження та призначено розгляд справи на стадії підготовчого провадження на 10.07.2024 року. Ухвалою суду від 03 вересня 2024 року по справі закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд. В подальшому ухвалою суду від 11 грудня 2024 року позовну заяву було залишено без розгляду. Ця ухвала була скасована постановою Одеського апеляційного суду від 04.03.2025 року, цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. Представник позивача Остапчук В.І. надала 28.11.2025 року через «Електронний суд» заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/ та надіслання судової повістки за місцем реєстрації, причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подала, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Строгуш Ольга Миколаївна надала на електрону пошту суду 26.05.2025 року заяву за вихідним номером 35/01-16 від 23 травня 2025 року, в якій просила розглянути справу у її відсутності. Розглянувши матеріали справи, заслухавши позицію сторони позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтями 1216 1217 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.01.2020 року, виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), [PERSON] , померла [INFO] в м.Тернопіль Тернопільської області. Позивач по справі доводиться померлій чоловіком, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , яке видане 02 серпня 1975 року на підставі актового запису №560, а саме [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та після його реєстрації дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.9). Так, відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 20 січня 1996 року, [PERSON] та [PERSON] на праві особистої часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Свідоцтво видано на підставі розпорядження виконавчого комітету №295 від 23 грудня 1992 року (а.с.20). Право власності на квартиру 24 січня 1996 році зареєстровано в Комунальному підприємстві «Болградське БТІ» за [PERSON] на 1/2 частину за №300, що підтверджено довідкою директора підприємства Ніколаєва О.П. за вих.№109 від 14.06.2023 року (а.с.21). З витребуваної судом спадкової справи №7/2023, відкритої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Строгуш О.М., щодо майна [PERSON] , встановлено, що 17 травня 2023 року до нотаріуса звернувся [PERSON] з заявою про прийняття спадщини та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . В заяві [PERSON] повідомив про наявність ще двох спадкоємців померлої сина [PERSON] та дочки [PERSON] . В матеріалах спадкової справи міститься довідка про осіб зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] станом на момент смерті [PERSON] [INFO] , де вказані наступні члені її сім`ї: [PERSON] (чоловік померлої та позивач по справі), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (дочка померлої та позивача), [PERSON] (брат позивача), всього зареєстровано п`ять осіб з померлою разом. Син померлої [PERSON] [PERSON] надав 01 травня 2023 року приватному нотаріусу Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мирній А.М., заяву про відмову від прийняття спадщини, яка надійшла до Приватного нотаріуса Строгуш О.М. 17 травня 2023 року. Заява подана з порушенням строку встановленого ст. 1270 ЦК України. З`ясувавши коло спадкоємців, нотаріус встановила двох спадкоємців першої черги за законом, які прийняли спадщину, а саме: чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] , які прийняли спадщину на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, тобто фактом реєстрації з померлою за однією адресою, тому постановою за вих.№60/02-31 від 25 липня 2023 року приватний нотаріус відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, так як позивач має право тільки на 1/2 частку від спадкового майна, що становить 1/4 частку квартири (а.с.10). На підтвердження факту не проживання відповідача [PERSON] позивачем надано два акти складених 15 серпня 2023 року, посвідчених трьома свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких посвідчені директором ТФ ТОВ «КК «Будсервіс» Сахнюком Я.О., якими зафіксовано, що на момент смерті [PERSON] з нею за адресою [ADDRESS] фактично проживав чоловік з його мамою та братом, дочка [PERSON] була зареєстрована на момент смерті, але не проживала за цією адресою з 2003 року по даний час, тобто більше 20 років (а.с.11,12). Окрім цього в судовому засіданні, яке відбулося 27 серпня 2025 року представник позивача [PERSON] , яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів, пояснила, що дочка померлої та позивача десь у 2000 року виїхала за кордон і досі не виходить на зв`язок, тобто з цього часу не підтримувала з батьками зв`язок. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповіти [PERSON] не складалися, відтак спадкування після її смерті здійснюється за законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1, 2 cт. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно з ч.1 cт. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Так, в пп.1.2 п.1 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, зазначено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно з пп.1.2 п.1 глави 10 розділу II Порядку місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 ЦК України. Відповідно до пп.1.13 п.1 глави 10 розділу II Порядку місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, або іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (копія актового запису про смерть, домова книга тощо). У ч.3 cт. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з пп.4.10 п.4 гл.10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року). Отже, законодавець в даному випадку встановив вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Таким чином, доказом прийняття спадщини та постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті може бути довідка про зареєстроване місце проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем, разом з тим сама по собі реєстрація місця проживання за певною адресою не є єдиним та безумовним доказом такого проживання. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Як зазначено у п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем: копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 cт. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. При цьому згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2013 року у справі № 6-41137св13, місце проживання і місце реєстрації не є тотожними з урахуванням п.6 ч.1 ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", згідно з якою реєстрація - це лише внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання, із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку уповноваженого на те органу. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 року у справі № 6-14554св15 реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, для реалізації прав та свобод особи реєстрація її місця проживання чи місця перебування наперед встановленого значення не має. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" висновки судів про те, що вирішальне значення при визначенні місця проживання особи є офіційні дані органу реєстрації місця перебування та місця проживання фізичної особи, а не дані про її фактичне місце проживання, є передчасними. Отже, за умови наявності реєстрації місця проживання особи за певною адресою і при цьому фактичне постійне проживання особи за іншою адресою без проведення такої реєстрації у визначеному порядку не означає, що зазначена особа постійно проживає за місцем своєї реєстрації, якщо про це свідчать протилежні факти. Згідно зі ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Зібрані у справі, досліджені судом кожен окремо та в сукупності докази у повній мірі підтверджують факт не проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] до дня її смерті та на час відкриття спадщини. Частиною 2 cт. 256 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п.п.2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 зазначеної Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Метою встановлення факту не проживання [PERSON] зі спадкодавцем є необхідність реалізації позивачем права на спадщину, отже такий факт породжує юридичні наслідки. За вказаних обставин єдиним існуючим і ефективним способом захисту порушеного права позивача, а також способом для усунення розбіжностей в наявних документах, в зв`язку з наявністю відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, є встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в судовому порядку. З огляду на викладене, виходячи з інтересів позивача щодо захисту його права на спадкування, зважаючи на те, що позивач не має іншої можливості, окрім в судовому порядку, встановити факт не проживання іншого спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доказово підтвердженими письмовими доказами, які в свою чергу є послідовними та логічними, не викликають сумніву в їх правдивості, а відтак позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved