Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-26 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Нікітюк Павло Михайлович, звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, посилаючись на наступні обставини. 25.10.2000 на ім?я матері позивача [PERSON] було видано ордер на житлову площу в гуртожитку, відповідно до якого їй було надано право на зайняття кімнати [ADDRESS] . За вказаною адресою донедавна було зареєстровано семеро осіб: 1) матір позивач [PERSON] ; 2) позивач [PERSON] ; 3) син позивача [PERSON] (неповнолітній); 4) брат позивача [PERSON] (неповнолітній); 5) сестра позивача [PERSON] ; 6) донька сестри позивача [PERSON] (неповнолітня); 7) син сестри позивача [PERSON] (неповнолітній). Натепер за вказаною адресою зареєстровано чотири особи позивач із сином та відповідачі, однак фактично вже більше шести місяців, а саме з початку 2004 року там не проживає [PERSON] , а інший відповідач [PERSON] не проживає у цій кімнаті з моменту народження вони обидва проживають за адресою: [ADDRESS] . Зараз фактичним наймачем житла є [PERSON] і саме вона з 2020 року оплачує рахунки за спожиті комунальні послуги. Вже більше шести місяців за адресою: [ADDRESS] проживають лише позивач із сином. Добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою [PERSON] відмовляється, так само вона відмовляється зняти з реєстрації свого сина брата позивача [PERSON] . У зв?язку з цим позивач вимушена витрачати додаткові кошти на сплату комунальних послуг, які в гуртожитку нараховуються на кожну зареєстровану особу, що призводить до порушення прав позивача як наймача квартири. З огляду на викладені обставини, оскільки відповідач не проживає за вказаною адресою понад рік, позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. 08.01.2025 суддею було відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та визначено її розгляд у порядку загального позовного провадження (а.с. 56 т. 1). 07.02.2025 судом було задоволено клопотання представника позивача адвоката Нікітюка П.М. про витребування у\~Відділу адміністративних\~послуг виконавчого\~комітету Нетішинської\~міської ради\~відомості щодо\~того,\~які особи\~(із\~зазначенням прізвища,\~імені та\~по батькові)\~були зареєстровані\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~у період\~часу з\~01.11.2022\~по день\~надання таких\~відомостей.\~Також судом\~було задоволено\~клопотання відповідача\~ [PERSON] про витребування у Виконавчого комітету Нетішинської міської ради письмового висновку щодо розвязання спору про визнання неповнолітнього відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом (а.с. 88, 89 т. 1). 10.07.2025 представником відповідача [PERSON] адвокатом Бойком В.Ф. було подано відзив на позов, в якому зазначається, що відповідач заперечує проти позову. Так, позивачем не долучено до позовної заяви докази щодо статусу відповідного будинку, а саме чи є цей будинок тільки соціальним житлом, соціальним гуртожитком чи Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Незалежності 12 Нетішин», а також не долучено підтверджуючих доказів про власника кімнати за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим сторона відповідача ставить під сумнів право позивача на звернення до суду з позовом про визнання втратившими право користування житловим приміщенням інших осіб. До 1988 року будівлі за вказаною адресою було присвоєно статус гуртожитку, і саме такий статус цей будинок мав на момент вселення туди [PERSON] . При цьому підстави та порядок виселення з гуртожитку визначені ст. 132 ЖК України, і вказана стаття не містить такої підстави для виселення, як відсутність у жилому приміщенні понад шість місяців. Отже посилання позивача як на правову підставу заявлених позовних вимог на ст.ст. 71, 72 ЖК України є помилковим, оскільки вказана норма закону міститься у главі 2 ЖК України, що регулює питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а для врегулювання питань користування житловими приміщеннями, які є гуртожитками, існують інші спеціальні норми та підзаконні нормативно-правові акти. [PERSON] вселилася у кімнату за адресою: [ADDRESS] як працівник АТ «Управління будівництва Хмельницької АЕС», де зареєстрована дотепер, і оплачувала вартість послуг гуртожитку, а також є єдиним відповідальним квартиронаймачем спірної кімнати, що не заперечується позивачем. 18.07.2006 відповідач [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , після реєстрації якого взяла собі прізвище чоловіка, а [INFO] у них народився син [PERSON] (інший відповідач у справі), який також був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Посилання позивача на те, що [PERSON] із 2004 року (згідно з позовною заявою) або з 2006 року (яка вказано у долученому до позову акті) не проживає у спірній кімнаті не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] разом із чоловіком з 2006 року періодично проживали як у спірній кімнаті, так і за адресою чоловіка. У 2020 році [PERSON] виїхала на проживання у Польщу, де отримала картку на постійне проживання (сталого побуту). Син позивача (та онук відповідача [PERSON] ) [PERSON] , 2014 р.н., після виїзду позивача у Польщу проживав разом із [PERSON] у спірній кімнаті. З осені 2022 року по лютий 2024 року у спірній кімнаті проживав батько [PERSON] (і дід позивача) [PERSON] , [INFO] , який потребував догляду у зв?язку з незадовільним станом здоров?я. Догляд за ним під час його проживання у спірній кімнаті здійснювався [PERSON] та її чоловіком [PERSON] . У лютому 2024 року позивач забрала свого сина [PERSON] на постійне місце проживання у Польщу, а ключі від спірної кімнати забрала із собою, внаслідок чого відповідачі були позбавлені можливості користуватися спірною кімнатою. [INFO] батько [PERSON] помер. Позивач приїжджала на його поховання, але ключі від кімнати не віддала, при цьому натепер позивач із сином продовжують проживати у Польщі. У 2024 році чоловік [PERSON] (та батько [PERSON] ) переніс другий інсульт, у зв?язку з чим потребував догляду з боку відповідачів, тому вони вважають, що неможливість проживання у спірній кімнаті з лютого 2024 року обумовлена поважними причинами відсутністю ключів від кімнати і вхідних дверей до секції та необхідністю здійснювати відповідачами догляд за [PERSON] . У спірній кімнаті до цього часу зберігається майно [PERSON] (плазмовий телевізор, розкладний стілець, власні особисті речі: взуття, халат, білизна тощо) та [PERSON] (одяг, взуття та іграшки). Отже, непроживання відповідачів у спірному жилому приміщенні носить тимчасовий характер та обумовлено поважними причинами. У той же час іншого житла вони не мають, тому інтерес до спірної кімнати не втратили. У 2000 році під час вселення у спірну кімнату [PERSON] уклала договір про надання комунальних послуг. Посилання позивача на несплату відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування відповідачами. Крім іншого, позивачем не долучено до позовної заяви доказів, що підтверджують факт порушення її прав як користувача спірного житла. Також представник відповідача вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат [PERSON] на професійну правничу допомогу складає 10598 грн (а.с. 105-114 т. 1). 25.02.2025 позивачем було подано відповідь на відзив, а якому остання вказує, що відповідно до норм чинного законодавства гуртожитки належать до державного і громадського житлового фонду та є жилими приміщеннями, до правовідносин щодо яких повинні застосовуватися не тільки спеціальні норми глави 4 розділу ІІІ ЖК України, але й загальні норми, визначені в інших розділах ЖК України, зокрема в розділах І і ІІ, а також у главі 1 розділу ІІІ. Більше того, у певних випадках до правовідносин щодо користування гуртожитками повинні також застосовуватися норми глав 2 і 3 ЖК України. [PERSON] отримала право на вселення у спірну кімнату як працівник АТ «Управління будівництва Хмельницької АЕС», проте натепер вона там не працює, однак за нею було залишено право користування кімнатою в гуртожитку, і таке користування за своїм змістом стало відповідати користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, що регулюється нормами глави 2 розділу ІІІ ЖК України. Оскільки відповідачі не проживають у спірній кімнаті більше шести місяців, це є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. Також позивач вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що [PERSON] є єдиним справжнім наймачем спірної кімнати, оскільки саме позивач з 2020 року оплачує рахунки за спожиті комунальні послуги, що підтверджується наданими нею доказами. З огляду на це [PERSON] не мала жодних заперечень щодо визнання [PERSON] наймачем оспорюваного житлового приміщення, оскільки відповідач там не проживала і їй не доводилося здійснювати оплату за комунальні послуги, а заперечувати цей факт [PERSON] почала лише тоді, коли з?явилися підстави для визнання їх із [PERSON] такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням. [PERSON] не надала жодних доказів на підтвердження того, що вона разом зі своїм чоловіком здійснювала догляд за [PERSON] , який проживав у спірній кімнаті з осені 2022 року по лютий 2024 року, і що останній взагалі потребував такого догляду. Відсутність у відповідачів ключів до спірної кімнати свідчить про те, що вони такого ключа не потребували, і лише підтверджує факт їх непроживання у цій кімнаті. Водночас будь-яких речей відповідачів у цій кімнаті не залишилося, при цьому вони протягом тривалого часу проживають із [PERSON] і це зумовлено тим, що вони є однією сім?єю, а не тим, що він потребував догляду. З огляду на це відповідачі мають інше житло , і заперечення цього є маніпулятивним та спрямоване на перешкоджання вільному володінню й користування позивачем її майном. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною кімнатою, не порушить їх прав, оскільки користування цією кімнатою вони давно не здійснювали з власної волі. Позивач вимушена витрачати додаткові кошти на сплату комунальних послуг, які нараховуються на кожну зареєстровану особу, і цим порушується її право як наймача спірної кімнати на користування нею, особисте проживання та проживання інших осіб на власний розсуд. Щодо заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідач заперечувала, оскільки вважала, що адвокат встановив надмірно велику вартість робіт (1514 грн за 1 годину роботи адвоката), яка не відповідає ринковим цінам адвокатських послуг, а отже заявлені відповідачами витрати не відповідають критеріям співмірності і розумності їхнього розміру. Крім того, відповідачами не було додано до позову жодного доказу, що підтверджують фактичну оплату послуг адвоката, зокрема квитанції чи виписки з банківського рахунку, а лише попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, якого недостатньо для доведення факту оплати послуг адвоката (а.с. 137-141, 151-155 т. 1). 04.03.2025 представником відповідача [PERSON] адвокатом Бойком В.Ф. було подано заперечення проти відповіді на відзив, в якому останній вказує, що спірна кімната перебуває у будинку, що має статус гуртожитку, і правовий статус цього будинку не змінювався, а отже для виселення з нього мають застосовуватися положення ст. 132 ЖК України, і в даному випадку зазначені у цій статті підстави для виселення відповідачів відсутні. Основним користувачем спірної кімнати є [PERSON] , а не її донька [PERSON] . Статус наймача визначається житлово-комунальним підприємством, яке видає ордер на житлове приміщення, і не може бути змінений без згоди наймача у період його реєстрації у спірному приміщенні, а укладення позивачем договорів про надання комунальних послуг не надає позивачу статусу основного наймача. При цьому повнолітні члени сім?ї (зокрема позивач) несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов?язаннями, що випливають із зазначених договорів. Чоловік відповідача [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КНП НМП «СМСЧ м. Нетішин» у період часу з 26.07.2021 по 04.08.2021 у зв?язку з перенесеним інсультом, а також у період часу з 12.01.2023 по 23.01.2023 перебував на лікуванні у КП «Славутська міська лікарня ім. Ф.М. Михайлова». Його стан здоров?я свідчить про наявність хронічних хвороб, у зв?язку з чим він потребував систематичного догляду. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, у відзиві наведено лише їх попередній (орієнтовний) розрахунок, а не докази їх оплати. Квитанція про оплату таких послуг буде надана до судових дебатів у справі (а.с. 157-160 т. 1). 06.03.2025 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів (а.с. 176 т. 1). 20.03.2025 судом за клопотанням представника позивача було витребувано у Виконавчого комітету Нетішинської міської ради та Нетішинської міської військової адміністрації відомості про те, яка із цих двох юридичних осіб уповноважена на представництво інтересів органу опіки та піклування під час розгляду цієї справи в якості третьої особи (а.с. 204-206, 208 т. 1). 31.03.2025 судом було задоволено заяву представника позивача адвоката Нікітюка П.М. про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також заяву представника відповідача адвоката Бойка В.Ф. про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 221-225 т. 1). 04.04.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім того, судом було поновлено представнику відповідача строк на подання відзиву на позов та прийнято подані ним відзив разом із письмовими доказами, а також прийнято подані представниками сторін відповідь на відзив та заперечення проти відповіді на відзив. Також судом було задоволено клопотання представника відповідача від 12.03.2025 про долучення письмових доказів (а.с. 230-233, 234 т. 1). 15.04.2025 судом було відмовлено у задоволенні клопотання свідка [PERSON] про проведення судового засідання за її участі в режимі відеоконференції (а.с. 17 т. 2). 23.04.2025 судом було прийнято відмову представника відповідача [PERSON] адвоката Бойка В.Ф. від подальшого виклику свідків [PERSON] та [PERSON] , а також задоволено його клопотання про виклик натомість свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25-34 т. 2). 18.07.2025 судом було прийнято відмову представника відповідача [PERSON] адвоката Бойка В.Ф. від подальшого виклику свідка [PERSON] (а.с. 219-224 т. 2). 04.11.2025 судом було прийнято відмову представника позивача адвоката Нікітюка П.М. від подальшого виклику свідка [PERSON] , а також задоволено клопотання представників сторін про долучення доказів, поновлено сторонам строк для подання доказів та прийнято письмові докази, подані представником позивача 03.11.2025 та представником відповідача [PERSON] адвокатом Бойком В.Ф. 01.08.2025 і 02.11.2025 (а.с. 108-112 т. 3). 18.11.2025 судом було задоволено клопотання представника позивача адвоката Нікітюка П.М. про долучення доказів, поновлено позивачу строк для подання доказів та прийнято письмові докази, подані представником 17.11.2025 та 18.11.2025 (а.с. 154-161 т. 3). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Нікітюк П.М. підтримали заявлені позовні вимоги та надали суду пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідач (і законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] ) [PERSON] та її представник адвокат Бойко В.Ф. у судовому засіданні заперечували проти позову та надали пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у відзиві на позов та запереченнях проти відповіді на відзив. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначивши зокрема, що позбавлення права користування спірною кімнатою порушує права неповнолітнього відповідача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач у справі є її сестрою, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] матір?ю та зведеним братом відповідно. У 2008 році свідок мала одружитися і мати обіцяла переписати на неї кімнату за адресою: [ADDRESS] . Вони з чоловіком та їх дитиною прожили у цій кімнаті з 2010 чи 2011 року приблизно три-чотири роки. Під час заселення свідок зробила у кімнаті невеличкий ремонт. Для отримання довідок (у дитячий садок абощо) свідку треба було погасити заборгованість за житлово-комунальні послуги, у зв?язку з чим вона просила мати про допомогу, проте та сказала, що в неї нема грошей, тому свідок погасила борг сама. Будь-яких особистих речей матері на той час у кімнаті не було, мати тоді проживала з чоловіком по [ADDRESS] . Комунальні платежі за кімнату свідок сплачувала сама. [PERSON] обіцяла приватизувати цю кімнату та виписатися з неї, проте періодично сварилася зі своїм чоловіком та якось після однієї з таких сварок почала скаржитися свідку, що їй ніде жити, намагаючись таким чином виселити [PERSON] зі спірної кімнати. Свекруха свідка допомогла свідку з її чоловіком купити квартиру, після чого вони в неї переселилися. Потрібні були кошти, мати взяла кредит і свідок також оформила на себе кредит, який мати обіцяла погасити, проте так цього і не зробила. Коли свідок перестала давати матері кошти, та заявила, що вона їй більше не донька, після чого пообіцяла віддати цю кімнату меншій сестрі свідка [PERSON] . Був період, коли матір розсварила свідка із сестрою. У житті двох онуків [PERSON] участі не бере. У дитинстві свідок пару років проживала у спірній кімнаті, після чого також проживала по [ADDRESS] . Дід свідка проживав у спірній кімнаті близько півтора-двох місяців, коли хворів (приблизно восени-взимку 2024 року). Коли дід перебував спірній кімнаті, свідок його не відвідувала, бо дізналася про його перебування там вже коли в нього стався напад і він потрапив до лікарні, де вона його відвідувала. [PERSON] добровільно знялася з реєстрації у спірній кімнаті. У чоловіка матері з 2020 року стан здоров?я був нормальний, проте зі слів сестри їй відомо, що в нього стався інсульт. У період часу з 2020 року по лютий 2024 року син [PERSON] проживав разом із [PERSON] по [ADDRESS] . Відповідачі будь-якого житла у власності не мають. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 01.02.2022 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] почало свою діяльність ОСББ, зі свідком було підписано договір на представлення інтересів і він був управителем у цьому ОСББ. На нього покладалися обов?язки з управління будинку та спілкування з боржникам щодо стягнення і сплати внесків на управління будинком. У 2023 році він мав розмову із позивачем щодо погашення заборгованості, і зрештою заборгованість було погашено. Чи позивач, чи хтось інший погасив заборгованість свідку невідомо, бо у квитанції він не дивився, для нього мав значення лише факт погашення заборгованості. Після цього позивач звернулася до свідка із проханням зменшити нарахування внесків, проте таке рішення він не може приймати самостійно, тому вони дійшли згоди тільки по вивезенню сміття, позаяк « [INFO] » (що надає відповідні послуги) могло приймати відповідні заяви у разі, якщо мешканці не проживають за зареєстрованим місцем проживання. Свідок допоміг позивачу це зробити, зокрема підготував акт обстеження, в якому розписалися сусіди, і на підставі цього акту було сформовано довідку, яку [PERSON] надав у «ЖКО» для здійснення перерахунку. У цих документах був перелік тих, хто фактично проживав у кімнаті наскільки він пам?ятає, це були позивач із сином. Також позивач хотіла виписати з кімнати маму і брата, оскільки вони не проживали там, а все фінансове навантаження зі сплати житло-комунальних послуг лягало на неї. Позивач попросила [PERSON] бути свідком у суді і на той момент він ще був управителем, але з 01.01.2025 він вже не є управителем цього будинку і передав справи новому обраному голові [PERSON] , якому натепер свідок допомагає порадами. Кімната була не приватизована, власником був фонд комунального майна Нетішинської міської ради. Головою ОСББ була [PERSON] 01.02.2022 по 31.12.2024, яка після початку повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України (приблизно у березні 2022 року) виїхала за кордон та (наскільки відомо свідку) більше не поверталася в Україну. Видані позивачу у 2024 році акти і довідки замість [PERSON] підписував [PERSON] , в якого було доручення на представлення інтересів та підписання фінансових та інших документів. У кімнаті він не був жодного разу, тому підтвердити чи спростувати факт проживання відповідачів у кімнаті він не може, однак свої підписи в акті поставили сусіди, які мали бути обізнані, хто дійсно проживає у кімнаті. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . Коли позивач була відсутня у місті, а саме 19.10.2021 свідок оплачувала комунальні послуги (всі без виключення) в розмірі приблизно 39800 грн за кімнату на восьмому поверсі (номер не знає) у гуртожитку [ADDRESS] . Для погашення боргів позивач перерахувала свідку відповідні грошові кошти на картку, а та забрала у її матері платіжки і сама платила. [PERSON] знає позивача зі школи, а спілкувалися вони з 2016 року, на той момент [PERSON] проживала у вказаній кімнаті на восьмому поверсі у гуртожитку № [NUMBER] . У цій кімнаті свідок була неодноразово, позивач жила там одна із дитиною. У 2017 році позивач за свідком вдвох робили у кімнаті ремонт, а саме клеїли шпалери. Мати позивача на той час проживала у гуртожитку [ADDRESS] зі своїм чоловіком, адреси свідок не знає. У той же час [PERSON] проживала у кімнаті з 2017 по 2025 роки, а потім позивач виїхала за кордон. Коли позивач приїжджає в Україну, то зупиняється у свідка. Коли [PERSON] виїхала за кордон, а саме менше року тому, мати позивача заселилася та проживає у спірній кімнаті, а до цього постійно проживала в іншому гуртожитку № [NUMBER] . На думку свідка, відповідач злякалася, що може залишитися без житла. У 2018-2020 роках позивач просила матір виписатися з кімнати, та обіцяла це зробити, однак зрештою нічого не робила. Коли позивач їхала за кордон, вона неодноразово залишала ключі матері, і в цей період майно позивача у кімнаті псувалося (було пошкоджено диван та не працював чайник). Проте потім позивач перестала давати матері ключі, оскільки коли захворів дідусь позивача, він деякий час перебував у спірній кімнаті, і коли [PERSON] повернулася із Польщі, у кімнаті все було «не в дуже хорошому стані», зокрема ліжко стало непридатним для використання та зникли деякі речі. Якось у 2017 році [PERSON] прийшла у спірну кімнату і там нічого не було, крім холодильника (який купувала позивач), маленької тумбочки і матраца на підлозі. Умов для проживання на той час у кімнаті не було, позивач спала на матраці. Позивач неодноразово допомагала матері фінансово. Відповідач виїхала у Польщу менше трьох місяців тому, а у 2020 році вони їздили туди разом зі свідком. У період часу з осені 2022 року по лютий 2024 року позивач перебувала у Польщі і у спірній кімнаті ніхто не проживав. Деякий час там проживав дідусь позивача, за яким доглядала її матір. Після лютого 2024 року позивач забрала свого сина [PERSON] у Польщу, а до цього він проживав з матір?ю позивача. Останнього разу у спірній кімнаті свідок була у 2024 році, коли позивач приїхала в Україну, щоб сплатити комунальні платежі за кімнату та вирішити питання з матір?ю, щоб та виписалася з кімнати. У кімнаті на той час був комп?ютерний стіл коричневого кольору, диван, комп?ютерне крісло, холодильник, шафа, маленька тумбочка коричневого кольору і чорний телевізор (кому належав не знає). Відповідачі заїхали у кімнату перед першим судовим засіданням у цій справі. Натепер комунальні послуги сплачує позивач та її матір. Майно в кімнату купувала позивач, зокрема спочатку придбала матрац і холодильник, а після того, як вони поклеїли шпалери, купила комп?ютерний стіл, ліжко тощо. Мати позивача неодноразово зловживала спиртними напоями, остання також притягалася до відповідальності поліцією. У [PERSON] був конфлікт із матір?ю позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що спірну кімнату [PERSON] отримала на роботі. Свідок знає її протягом близько шести років, позаяк вони разом працювали, і відповідач приходила на роботу разом зі своїм онуком, якого вона доглядала. Одного разу бачила в них на роботі позивача, яка приходила забирати свою дитину. Протягом останніх семи місяців [PERSON] із сином проживають у спірній кімнаті, а до цього вона жила у гуртожитку № [NUMBER] зі своїм чоловіком [PERSON] . [PERSON] казала свідку, що вона сплачує комунальні послуги за кімнату. Коли позивач приїхала з [PERSON] (приблизно пару років тому), вона забрала у [PERSON] ключі від спірної кімнати. Зараз онук [PERSON] та син [PERSON] проживає разом з останньою у Польщі. Свідок чула, що у спірній кімнаті були речі [PERSON] (шафа, стіл, телевізор, речі дитини) і остання казала, що деякі з них повикидали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює разом із [PERSON] близько 8-10 років на одному підприємстві, а до цього вони також разом працювали в «ЖКО». Відповідач є відповідальним працівником і зі слів останньої свідку відомо, що донька [PERSON] приблизно у 2020 році поїхала працювати у Польщу, після чого на утриманні [PERSON] залишився неповнолітній онук син позивача [PERSON] , якого відповідач виховувала, дуже часто брала із собою на роботу, водила в школу. У вихованні онука відповідачу допомагав чоловік. Зі слів [PERSON] свідку також відомо, що чоловік відповідача переніс два інсульти і потребував догляду. Крім того, у [PERSON] захворів тато, якого десь восени 2022 року вона забрала до себе у гуртожиток по просп. Незалежності м. Нетішин, оскільки він також потребував догляду, внаслідок чого вона розривалася між двома місцями проживання, позаяк обидва чоловіки потребували догляду. Щоб потрапити у кімнату, [PERSON] була вимушена вибивати двері, оскільки зі слів відповідача її донька забрала ключі, коли приїздила з Польщі. Свого батька відповідач доглядала до моменту смерті у 2024 році, протягом цього часу позивач перебувала у Польщі, а її сина доглядала відповідач. Після смерті батька (близько семи-восьми місяців) [PERSON] проживає у спірній кімнаті по [ADDRESS] . До заміжжя у 2000-х роках [PERSON] проживала по просп. Незалежності м. Нетішин, а після того, як вийшла заміж (приблизно з 2006 року), проживала з чоловіком по [ADDRESS] . Коли відповідач жила з чоловіком, періодично ходила у гуртожиток за попереднім місцем проживання. Наскільки відомо свідку, будь-якого власного житла відповідачі не мають. Натепер чоловіка [PERSON] мобілізували і відповідач проживає у кімнаті гуртожитку по просп. Незалежності м. Нетішин, але навідується також в кімнату чоловіка. Чоловік [PERSON] має старшого сина, який зі слів відповідача також не має власного житла і в будь-який момент може заявити свої права на кімнату батька. У спірній кімнаті були наступні речі [PERSON] , зокрема телевізор, розкладне крісло і шафа. Свідок вважає, що позивач хоче виписати матір, щоб продати кімнату, оскільки позивач проживає у Польщі і забрала туди дитину. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона протягом двох із половиною років проживає за адресою: [ADDRESS] , а саме заселилася туди у березні 2023 року. Через приблизно рік проживання (десь у 2024 році) вона познайомилася з позивачем, яка проживала у по сусідству (через кімнату) у кімнаті [ADDRESS] , і яка їздить на заробітки на періодично приїжджає сюди із сином, хоча особливо вони не спілкувалися. Із її матір?ю свідок познайомилася після першого чи другого судового засідання, до цього часу відповідачі не проживали у спірній кімнаті і вона їх ніколи не бачила. У той же час позивач виїхала за кордон перед тим, як розпочався судовий процес. У кімнату № 196 [PERSON] заходила одного разу (коли це було точно не пам?ятає), коли розносила платіжки по сусідах, і бачила там диван, стіл, мультиварку, холодильник, дитячі речі (одяг, іграшки, зокрема машинки). У кімнаті на той час були позивач із сином. Свідок підписувала акти про проживання позивача у спірній кімнаті, головою ОСББ на той час був Добровольський. Хто така [PERSON] свідок не знає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] отримала кімнату за адресою: [ADDRESS] від роботи і проживала там дуже багато років (це було більше 20 років тому), зокрема забирала туди батька, коли доглядала за ним. [PERSON] проживала у третьому гуртожитку (розташованому за адресою: [ADDRESS] ) з 2008 року. Із травня 2018 року [PERSON] там не проживає, але коли приходила туди (оскільки в неї там залишається кімната, вона із сім?єю в ній прописана і там зберігається їх майно) і бачила чоловіка відповідача [PERSON] , то запитувала в нього, де [PERSON] , на що той відповідав, що вона проживає у себе в кімнаті «у п?ятірці» то через сварку, то просто ходила туди пожити на кілька тижнів або місяць. Свідок не кожен день цікавилась, але знала, що відповідач періодично проживає у спірній кімнаті та заходила до неї у гості, коли вона там проживала. Наскільки відомо свідку, будь-якого нерухомого майна [PERSON] не має, крім неприватизованої кімнати по просп. Незалежності м. Нетішин, яку вона сама заробила. У чоловіка [PERSON] . [PERSON] є старший син 1993 року народження, який зареєстрований у кімнаті по [ADDRESS] разом із батьком. Коли позивач поїхала на заробітки за кордон близько чотирьох років тому, її син (та онук [PERSON] ) постійно проживав із відповідачем протягом мінімум чотирьох років, вона водила його в дитячий садок і до школи, ходила на батьківські збори. Відповідач з онуком проживала по [ADDRESS] , а коли йшла жити у кімнату по просп. Незалежності, брала онука із собою. Рік тому позивач забрала сина до себе. [PERSON] була у кімнаті відповідача по просп. Незалежності близько п?яти-шести разів (останнього разу у 2022 році), бачила там телевізор, диван, посуд, невеличкий плазмовий телевізор. У кімнату її пускала [PERSON] , яка мала ключ від кімнати. У 2022 році взимку у кімнаті бачила батька [PERSON] , якого остання доглядала. Приблизно рік тому позивач змінила замки на дверях кімнати. Площа кімнати чоловіка [PERSON] складає 18 кв.м. Заслухавши сторони та їх представників, а також представника третьої особи та свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що 25.10.2000\~відповідачу [PERSON] \~як працівнику\~АТ «УБ\~ХАЕС» було\~видано ордер\~№ 542\~на жилу\~площу у\~гуртожитку,\~відповідно до\~якого вона\~отримала право\~на зайняття\~жилої площі\~у гуртожитку\~ [ADDRESS] ,\~де вона\~зареєстрована з 13.02.2002. Будь-якого нерухомого майна у власності [PERSON] не має (а.с. 13, 104, 117, 118, 161, 167 т. 1). Позивач [PERSON] , [INFO] , яка є донькою відповідача [PERSON] , з 13.02.2002 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який з 31.07.2015 зареєстрований за цією ж адресою (а.с. 9, 11, 12, 104, 167 т. 1). Також [PERSON] \~має неповнолітнього\~сина [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~який є\~співвідповідачем у\~справі та\~з 02.07.2008\~зареєстрований за\~адресою:\~ [ADDRESS] (а.с. 104, 119, 167 т. 1). 19.01.2021 [PERSON] (як індивідуальний споживач) уклала з ВП «Хмельницька АЕС» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» наступні договори: 1) № 86/20127/63-124-SD-21-13672 про надання послуги з постачання гарячої води; 2) № 86/20128/63-124-SD-21-13664 про надання послуг із централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (без обслуговування внутрішньобудинкових систем); 3) № 86/20129/63-124-SD-21-13671 про надання послуги з постачання теплової енергії,\~ відповідно до умов яких ВП «ХАЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» взяло на себе обов?язок постачати відповідачу за адресою: [ADDRESS] вчасно та відповідної якості зазначені комунальні послуги, а позивач зобов?язалася своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги у строки і на умовах, що передбачені цими договорами (а.с. 16-18, 19-21, 22-24 т. 1). Як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанцій, [PERSON] у період часу з 22.09.2020 по 28.03.2025 (а саме 22.09.2020, 19.10.2021, 21.02.2023, 12.03.2023, 22.05.2023, 17.01.2024, 17.10.2024, 28.03.2025) сплачувала житлово-комунальні послуги, надані за вказаною адресою. Також такі послуги у період часу з 25.08.2020 по 30.10.2025 (а саме 25.08.2020, 19.10.2021, 23.02.2022, 11.02.2025, 03.03.2025, 17.07.2025, 30.10.2025) сплачувала і [PERSON] (а.с. 25-36, 197-199 т. 1; а.с. 20, 85, 92, 93, 94, 95 т. 3). 02.09.2024 Нетішинським міським судом Хмельницької області у справі № 679/1370/24 (провадження № 2-н/679/245/2024) було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» заборгованість за спожиті комунальні послуги, що утворилася за період часу з 01.11.2022 по 30.06.2024, у розмірі 25807,86 грн, інфляційні втрати в розмірі 887,41 грн, 3% річних у розмірі 389,95 грн та судовий збір у розмірі 302,80 грн, а всього суму в розмірі 27388,02 грн (а.с. 38 т. 1). У листі Нетішинського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області від 11.12.2024 на ім?я [PERSON] зазначається, що за виконавчим провадженням № 76243431 з примусового виконання судового наказу № 2-н/679/245/2024 (справа № 679/1370/24) від 25.09.2024 Нетішинського міського суду Хмельницької області відділом із розрахункових рахунків [PERSON] списано кошти в розмірі 1721,72 грн (а.с. 37 т. 1). Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02.09.2025 було закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Філії «Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги у зв`язку зі сплатою [PERSON] та [PERSON] заборгованості за комунальні послуги, що виникли за період часу з липня 2023 року по березень 2025 року, а також інфляційних втрат та трьох відсотків річних (а.с. 97, 98, 99-101, 102, 103 т. 3). Як вбачається з акту від 19.01.2021, складеного КП НМР «Житлово-комунальне об?єднання», на час обстеження 19.01.2021 о 14:05 год. у кімнаті за адресою: [ADDRESS] перебували [PERSON] та її син [PERSON] . Зі слів [PERSON] її мати [PERSON] та брат [PERSON] з 2006 року проживають за адресою: [ADDRESS] , а її сестра [PERSON] із дітьми [PERSON] та [PERSON] із 2017 року проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39, 40 т. 1). Як вбачається з актів від 21.10.2024 і 02.12.2024 та довідок, складених ОСББ «Незалежності 12 Нетішин», [PERSON] прописана та проживає разом із сином [PERSON] у кімнаті за адресою: [ADDRESS] . Крім вищевказаних осіб, жоден із прописаних громадян за даною адресою не проживає (а.с. 41, 42, 43, 44 т. 1). Згідно з Реєстром Нетішинської міської територіальної громади за адресою: [ADDRESS] у період часу з 01.11.2022 по 10.02.2025 включно були зареєстровані: 1) [PERSON] , [INFO] , з 13.02.2002; 2) [PERSON] , [INFO] , з 13.02.2002; 3) [PERSON] , [INFO] , з 02.07.2008; 4) [PERSON] , [INFO] з 31.07.2015; 5) [PERSON] , [INFO] , з 13.02.2002 по 02.12.2024 (знята у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання); 6) [PERSON] , [INFO] , з 26.05.2010 по 02.12.2024 (знята у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання); 7) [PERSON] , [INFO] , з 26.05.2010 по 02.12.2024 (знятий у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання) (а.с. 104, 167 т. 1). У листі Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 18.02.2025 зазначається, що будинок [ADDRESS] зданий в експлуатацію у 1984 році. Відповідно до рішення Нетішинської міської ради № 2 від 20.09.2021 передано житловий фонд із балансу житлово-комунального підприємства на баланс житлово-комунального об`єднання, і згідно з актом приймання-передавання від 09.07.2001 даний будинок передавався зі статусом гуртожитку. Статус будинку не змінювався. Статусу малосімейного чи соціального гуртожитку не надавалося. Кімната № 196 у цьому будинку має статус для постійного проживання та належить до комунальної власності Нетішинської міської територіальної громади. На це житлове приміщення начальником житлово-комунального підприємства видано ордер № 542 від 25.10.2000 на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету за клопотанням № 504 від 05.04.2000 та визначено користувачем [PERSON] (а.с. 162 т. 1). У листі КНП НМР «Спеціалізована медико-санітарна частина м. Нетішин» від 21.02.2025 вказано, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні цього закладу в період часу з 26.07.2021 по 04.08.2021 із діагнозом: лакунарний ішемічний інсульт в басейні ПСМА правого таламусу; лівобічний легкий геміпарез; прогресуюча лейкоенцефалопатія (хвороба Бінсвангера); наслідки перенесених лакунарних інсультів та геморагій головного мозку; церебральний атеросклероз; гіпертонічна хвороба ІІІ ст. та ІІ ст.; ризик СН-0 (а.с. 163 т. 1). У листі КП «Славутська міська лікарня ім. Ф.М. Михайлова» від 17.02.2025 вказано, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у період часу з 12.01.2023 по 23.01.2023 із діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в басейні лівої нижньої задньої мозочкової артерії; ІХС; дифузний кардіосклероз; гіпертонічна хвороба ІІІ ст. СР1 (а.с. 164 т. 1). За висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 05.03.2025 визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою за адресою: [ADDRESS] не буде відповідати інтересам дитини та порушуватиме його право на житло (а.с. 172-173 т. 1). Позивачем також було надано медичні документи, з яких судом встановлено, що [PERSON] 26.10.2023 було поставлено діагноз «невизначене утворення у молочній залозі», у зв`язку з чим протягом 2023-2025 років вона неодноразово проходила обстеження (зокрема ультрасонографію та ультразвукову діагностику) та лікування як в українських, так і в польському медичних закладах, зокрема у клініці онкологічної хуріргії (а.с. 123-135). Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначається у ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У той\~же час\~судом встановлено\~з листа Виконавчого\~комітету Нетішинської\~міської ради\~від 18.02.2025,\~що будинок за адресою: [ADDRESS] має статус гуртожитку. Змінами до законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 та «Про приватизацію державного майна» № 2163-ХІІ від 04.03.1992 передбачено, що гуртожитки включено до об?єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» № 2453-ІV від 03.03.2005). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК України. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).\~\~ Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1166цс15. Сім`ю складають особи,\~\~які спільно проживають,\~пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст. 3 Сімейного кодексу України). У ч. 2\~ст. 64 ЖК України\~зазначається, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім?ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 Житлового кодексу України). Судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вселилися у спірну кімнату як члени сім`ї (діти) [PERSON] , яка отримала ордер на відповідну жилу площу у гуртожитку як працівник АТ «УБ ХАЕС». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Гіллоу проти Сполученого королівства» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Як було встановлено судом, [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] натепер проживають за місцем реєстрації у кімнаті за адресою:\~ [ADDRESS] , при цьому відповідач [PERSON] не втрачала інтересу до спірної кімнати, позаяк періодично сплачувала комунальні послуги, мала речі і проживала там, в тому числі доглядаючи за своїм хворим батьком, при цьому у 2024 році [PERSON] була позбавлена доступу до кімнати, оскільки позивач забрала в неї ключі, створивши таким чином перешкоди відповідачу для користування кімнатою. Отже, достатні та триваючі зв`язки [PERSON] із житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким їх просить позбавити позивач, в даному випадку наявні. При цьому, з урахуванням того, що [PERSON] є неповнолітнім сином [PERSON] , суд також бере до уваги правовий висновок Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 761/44727/16-ц, відповідно до якого право користування спірним житлом неповнолітньої дитини відповідача є похідним від її прав на це житло. У той же час суд погоджується з висновком органом опіки та піклування, відповідно до якого позбавлення судом неповнолітнього [PERSON] права користування спірною кімнатою не відповідатиме його інтересам. З огляду на це суд дійшов висновку, що припинення права користування відповідачами вказаним житлом у даному випадку не відповідатиме пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. При цьому судом також було встановлено із досліджених доказів, що будь-якого іншого житла у власності відповідачі не мають, а на належну чоловіку [PERSON] кімнату, розмір площі якої складає всього 18,3 кв.м., може претендувати також старший син чоловіка. Позивач, яка протягом останніх декількох років фактично мешкає у Польщі (що вона сама визнавала і що вбачається з показань свідків), не обґрунтувала належним чином ні мету, якою вона керувалася, звернувшись до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною кімнатою, ні співрозмірність такого визнання відповідній меті, у той час як обґрунтування пропорційності Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (§ 50-51 рішення ЄСПЛ у справі «Дакус проти України» за заявою № 19957/07 від 14.12.2017), а отже таке позбавлення права користування жилим приміщення відповідачів покладе на них надмірний тягар. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 311/1528/15-ц. Щодо посилань представника позивача на погашення останньою заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг за кімнату суд погоджується з доводами представника відповідача адвоката Бойка В.Ф., що [PERSON] не позбавлена права вимагати від [PERSON] погашення такої заборгованості (у певній частині), в тому числі в судовому порядку, проте такі обставини не можуть бути підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною кімнатою. Стосовно права позивача на звернення до суду з відповідним позовом суд зазначає таке. Гуртожитки, як зазначено у статті 127 ЖК України, призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Положення Житлового кодексу України не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї або особи, яка має охоронюваний інтерес, звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом із цим положеннями Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Таким чином, саме власник житла може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у ньому. Як було встановлено судом, на час звернення позивача до суду спірна кімната за адресою: [ADDRESS] перебувала у комунальній власності Нетішинської міської територіальної громади. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справ № 459/1238/16-ц та від 21.05.2020 у справі № 456/1034/16-ц. За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним жилим приміщенням згідно з діючим законодавством є безпідставними, а отже суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 також зазначається, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Водночас Європейський суд з прав людини у п. 58 свого рішення «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що 08.02.2025 відповідач [PERSON] уклала із адвокатом Бойком В.Ф. договір про надання професійної правничої допомоги, повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої допомоги серії ВК № 1160273 (а.с. 115, 116 т. 1; а.с. 19 т. 3). Із наявного\~в матеріалах\~справи акту\~прийомки виконаних\~робіт (надання\~професійної правничої\~допомоги)\~від 31.03.2025вбачається, що відповідачем [PERSON] за укладеним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Бойком В.Ф., пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи,\~у загальному розмірі 10350 грн, сплата яких підтверджується прибутковим касовим ордером № 2/25 від 09.02.2025 (а.с. 219, 220 т. 1). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Стосовно посилань позивача на ту обставину, що представник відповідача Бойко В.Ф. встановив надмірно велику вартість робіт, що не відповідає ринковим цінам адвокатських послуг, суд не бере їх до уваги, оскільки такі доводи не підтверджуються жодними доказами. Отже, суд вважає понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу співмірними та обґрунтованими. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн підтверджується платіжною інструкцією № 3720477650 від 09.10.2025 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 1, 90). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] суму понесених останньою судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10350 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved