Jurisdiction: civil
Date: 2025-12-01 00:00:00

28.05.2025 [PERSON] звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , Харківська міська рада, у якому просить: - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , житловою площею 40,9 кв.м., загальна площа 69,9 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач разом з сином [PERSON] , чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у квартирі не мешкає понад п`ять років, його особисті речі у квартирі відсутні, участі у сплаті за комунальні послуги не приймає. Факт реєстрації відповідача у цій квартирі позбавляє можливості позивача на отримання певних соціальних пільг та порушує її право та права третіх осіб щодо користування нерухомістю. Позивач не є власником майна, квартира [ADDRESS] видана сім`ї [PERSON] у користування на підставі службового ордеру, квартира не приватизована, тому вирішити цей спір у позасудовому порядку неможливо. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 02.06.2025 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі; розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання; учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи. 31.07.2025 через систему «Електронний суд» надійшли пояснення у справі від Харківської міської ради, у яких третя особа просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування позовних вимог. 12.11.2025 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про долучення доказів. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 12.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу за вищевказаним позовом до судового розгляду. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися належним чином. 02.12.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, у якій зазначено, що позивач позов підтримує та просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав. Причини неявки третьої особи Харківської міської ради суду невідомі. У матеріалах справи містяться заяви третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи без їх участі, у яких зазначено, що з позовом та вимогами ознайомлені, заперечень щодо позову не має. Відтак, оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, а позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у матеріалах справи доказів згідно положень ст. 280, 281 ЦПК\~України. Відповідно до ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] згідно наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, свідоцтва про народження та свідоцтв про укладення та розірвання шлюбу, зміни прізвища позивача. Відповідно до службового ордеру № 4091, виданого головою виконкома Московської районної Ради народних депутатів міста Харкова 16 жовтня 1995 року на підставі рішення виконкома Московської районної Ради народних депутатів міста Харкова від\~3 жовтня 1995 року № 205/28, гр. [PERSON] , сім`я якого складається з 6 чоловік (дружина [PERSON] , дочка дружини [PERSON] , син дружини [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] ), надано право на зайняття трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] . З відповіді Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області слідує, що мешканці квартири [ADDRESS] щодо неможливості спільного проживання, або заміною замків на вхідних дверях та інше, за період з червня 2018 року по квітень 2025 року, з заявами або скаргами до управління не зверталися. Згідно акту від 07.04.2025, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] , під час обстеження квартири [ADDRESS] встановлено, зокрема, що зареєстрований у квартирі [PERSON] , [INFO] , з середини липня 2018 року не мешкає за цією адресою, особисті речі останнього у квартирі відсутні. Згідно долученої до матеріалів справи представником позивача копії паспорта громадянина російської федерації № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , місце проживання останнього з 24.08.2023 зареєстровано у м. санкт-петербург, рф. Відтак, щонайменше з серпня 2023 року відповідач [PERSON] перебуває за межами території України. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17. Позивач та треті особи [PERSON] , [PERSON] єдині, хто фактично проживають у квартирі, сплачують комунальні платежі. Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою житла позивача та третіх осіб завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб. Вирішити проблему в позасудовому порядку позивач позбавлений можливості, оскільки відповідач фактично відсутній на території України та постійно проживає поза її межами. Судом не встановлено поважності причин довготривалої відсутності відповідача за вказаною адресою, матеріалами справи підтверджується, що він припинив ставитися до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Виходячи з вищенаведеного, принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки на підставі пред`явлених доказів [PERSON] з липня 2018 року фактично не проживає за вищевказаною адресою, комунальних послуг не сплачує, перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинить, а намірів про повернення для проживання у житло не виявляла. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved