Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення 2511,07 доларів США як 3% річних у зв`язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06 червня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № СSS0GА00000215. За умовами договору банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 11125,00 доларів США на термін до 05 червня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строку та у порядку, встановленими кредитним договором. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а відповідач ні. У зв`язку з цим рішенням апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року задоволено позов банку та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 8953,29 доларів США та 3869,44 грн. судового збору. Позивач стверджує, що попри його дії щодо забезпечення виконання рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості, стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним\~ договором у розмірі 8953,29 доларів США не вдалось. Оскільки [PERSON] рішення суду не виконує, АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з нього 3% річних за період часу з 22.04.2016 по 27.08.2025 у сумі 2511,07 доларів США. Ухвалою від 17 вересня 2025 року суд відкрив провадження, визнав справу малозначною та постановив її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. Відповідач у встановлений судом строк відзиву до суду подав, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк від відповідача не надходило. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем відзиву на позов, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд ураховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Суд, дослідивши матеріали справи, доходить наступного висновку. Судом установлено, що 06 червня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № СSS0GА00000215, за умовами якого [PERSON] отримав кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 11125,00 доларів США на споживчі цілі на умовах зворотності, строковості та платності. Факт отримання відповідачем указаних коштів підтверджується заявою на видачу готівки. Згідно з п. 2 Статуту АТ КБ «Приватбанк» (нова редакція) рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено тип банку на публічне акціонерне товариства та його найменування на публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Наказом Мінфіну від 21 травня 2018 року № 519\~ (рішенням єдиного акціонера банку) було змінено тип банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». У зв`язку з невиконанням умов договору, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.\~ Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року по справі № 703/3793/15-ц відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» в позові до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року скасовано, винесено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 8953,29 доларів США та 3869 грн. 44 коп. судового збору. Згідно з п. 2 Статуту АТ КБ «Приватбанк» (нова редакція) наказом Мінфіну від 21 травня 2018 року № 519\~ (рішенням єдиного акціонера банку) було змінено тип банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором. Таким чином, проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. При цьому зазначив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Пред`явлення кредитором при існуванні задавненої вимоги тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22). Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст.625ЦК України у натуральному зобов`язанні. Безумовно, строк позовної давності за своєю правовою природою має суттєву відмінність від строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. В той же час в питанні можливості застосування до зобов`язання нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, дані юридичні категорії з точки зору суду породжують схожі наслідки. Зокрема, в обох випадках існує невиконане зобов`язання. В одному з них невиконане зобов`язання породжене договором, в іншому - договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду (питання породження та регламентації зобов`язання рішенням суду було предметом дослідження численної судової практики, зокрема і\~ в справі № 161/13011/23, постанова Верховний Суду від 23 квітня 2025 року) В обох таких випадках зазначене зобов`язання не припинене, в обох випадках боржник може виконати таке зобов`язання в добровільному порядку, однак в обох випадках кредитор втратив право на те, аби змусити боржника виконати таке зобов`язання в примусовому порядку. І саме в цьому пропуск строку позовної даності за договірним зобов`язанням та пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання породжує схожі наслідки по відношенню до положень ст. 625 ЦК України. У зазначеній вище постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зробила висновок про те, що конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в примусовому порядку. В свою чергу, втрата можливості реалізації зобов`язання в примусовому порядку обумовлює і втрату права нараховувати на таке невиконане зобов`язання 3 % річних та інфляційні втрати. З точки зору суду наведена позиція є не тільки законною, але і справедливою по суті, оскільки не прив`язане до можливості примусової реалізації виконання боржником основного зобов`язання право кредитора нараховувати на таке зобов`язання 3 % річних та інфляційні втрати взагалі нівелює по суті інститути позовної даності та строку пред`явлення виконавчих документів до виконання. Звертаючись до суду з наведеним позовом АТ КБ «Приватбанк» приєднало до позовної заяви копію виконавчого листа, виданого на виконання рішення апеляційного суду про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором в розмірі 8953,29 доларів США. Як убачається із вказаного виконавчого листа строк пред`явлення його до виконання становив до 21 квітня 2019 року. За відомостями з автоматизованої системи виконавчих проваджень, що перебувають у відкритому доступі, ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, боржником за яким є [PERSON] . Відомості про повторне пред`явлення виконавчого листа № 703/3793/15-ц, виданого на виконання рішення апеляційного суду від 21 квітня 2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , на виконання до відділі ДВС та про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання суду не надано. Таким чином, сплив строку пред`явлення до виконання виконавчого листа за рішенням апеляційного суду від 21 квітня 2016 року по справі № 703/3793/15-ц, без вирішення питання про наявність підстав для поновлення такого строку, унеможливлює нарахування боржником 3 % річних на суму заборгованості, що є підставою для відмови в позові. Крім того, суд ураховує, що відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого2022року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, в подальшому його дія продовжена по теперішній час. Зважаючи на вказане, відсутні підстави для стягнення з відповідача 3 відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України після 24.02.2022. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові\~ на позивача. Ураховуючи, що суд не вбачає підстав для задоволення позову, витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed