Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-27 00:00:00

до суду надійшла заява громадянки [PERSON] про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року. У своїй заяві заявниця вказує, що вона народилась [INFO] в с.Вищетарасівка, Томаківського району, Дніпропетровської області, де з того моменту та по теперішній час проживає постійно. 28.11.1991 року у заявниці від цивільного шлюбу з громадянином [PERSON] народився син громадянин [PERSON] в с.Вищетарасівка Томаківського району, Дніпропетровської області про що, свідчить свідоцтво про народження №149 від 10.12.1991 року. З 1989 до 1991 року заявниця працювала у с.Вищетарасівка, Томаківського району, Дніпропетровської області, в колишньому колгоспі «ім. Леніна» дояркою, про що свідчить запис у трудовій книжці серії [NUMBER] від 04.01.1989 року. Паспорт громадянина України заявниця ніколи не отримувала, мала лише паспорт громадянина СРСР, який згорів через пожежу у будинку, в якому вона проживала. Згідно копії домової книги, яку заявниця отримала від виконавчого комітету Мирівської сільської ради Вищетарасівського старостинського округу, заявниця та члени її сім`ї, станом на 01.01.1991 року та 01.01.1992 рік, проживали на території с.Вищетарасівка, Томаківського району, Дніпропетровської області. Звернувшись до Томаківського сектору Управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для отримання паспорту громадянина України, заявниці було надано письмову відповідь №М- 12/6/1260-24 від 30.10.2024, згідно якої Томаківським сектором ГУ ДМС у Дніпропетровській області розглянуто її звернення щодо оформлення паспорта громадянина України у вигляді картки замість втраченого паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року. Згідно «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215, громадяни колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 13.11.1991 року, повинні пройти процедуру встановлення належності до громадянства, Для встановлення належності до громадянства України, заявниці запропонували звернутися до Томаківського районного суду та підтвердити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або проживання на території України станом на 13.11.1991 року для отримання паспорту громадянина України. Відповідно до ч. 1 ст.3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Таким чином, заявниця у 2001 році, з наявним на той час паспортом громадянина колишнього СРСР, звернулася до Марганецької ОДГП для присвоєння мені ідентифікаційного номера. Станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року заявниця фактично проживала в с. Вищетарасівка, Томаківського району, Дніпропетровської області, разом зі своєю сім`єю, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, старостою Вищетарасівського старостинського округу № 127 від 05.11.2024 року. Так, 10.02.2006 року рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області було визнано за заявницею право власності на земельну частку (пай), так як вона в період з 01.02.1989 року по 15.10.1991 року працювала в КСП «ім. Леніна». Згідно висновку від Томаківського РС ГУДМС України в Дніпропетровській області від 29.12.2018 року, її особу було встановлено. З моменту народження з 22 березня 1972 року колишню територію СРСР станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року заявниця не залишала. Для того, щоб надати інформацію стосовно перетину нею кордону колишнього СРСР потрібно подати запит до Державної прикордонної служби України, який регулюється Законом України «Про захист персональних даних». Згідно вимог вищевказаного Закону, звернення (запит) повинен подаватись у письмовій формі із зазначенням таких реквізитів та відомостей про фізичну особу які є: видані на її ім`я документи, підписані нею, відомості які особа надає про себе, прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання (місце перебування), реквізити документа, що посвідчує особу, яка подає звернення (запит) (для фізичної особи-заявника). Отже, подати запит до Державної прикордонної служби України не є можливим, так як заявниця не має жодних документів з її підписом та фото, які підтверджують її особу. Таким чином, заявниця просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт постійного проживання громадянки [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Колодіну Л.В. Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2025 року заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Так, 10.10.2025 року від заявниці надійшла заява про встановлення факту постійного проживання на території України у новій редакції. Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 року заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку окремого провадження. 24 жовтня 2025 року на адресу Томаківського районного суду Дніпропетровської області надійшло письмове пояснення Томаківського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у якому представник просить рішення за заявою громадянки [PERSON] про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року, ухвалити відповідно до вимог чинного законодавства. В судовому засіданні заявниця підтримала вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Крім того, заявниця суду пояснила, що народилася в с.Вищетарасівка та постійно там проживала. У віці 12 років вона втратила матір. У 15 річному віці вона пішла до колгоспу працювати дояркою. Офіційно їй видали трудову книжку пізніше. Крім того, заявниця суду пояснила, що у с-щі Томаківка вона народила двох синів. Один із них проживає з нею, другий - в Дніпропетровській області. Шлюб вона не укладала. Раніше вона ніколи територію України не покидала та нікуди не виїжджала. Також заявниця суду пояснила, що з 2022 року її село перебуває під постійними обстрілами військ рф, оскільки через декілька кілометрів знаходиться м.Енергодар та Запорізька АЕС. В її селі часто зникають електропостачання та вода, але ремонтники все швидко відновляють. Офіційної евакуації села ще не оголошено, але деякі мешканці вже виїхали. Вчора, наприклад, їх обстрілювали «Градами». Однак, вона виїжджати не збирається. Офіційного місця роботи у неї нема, вона має город який обробляє та з нього годує родину. Її паспорт громадянки СРСР згорів у батьківському будинку при пожежі. Факт пожежі не фіксували. З її родини вона залишилася одна, т.я. померла матір, помер батько, померли два її рідних брата. Заявниця на питання головуючого надала відповідь, що виїжджати в інші держави - вона не збирається. Україна - це її рідна земля, і бажає тут залишитися та проживати. Вона не є громадянкою іншої держави. Встановлення факту постійного проживання на території України заявнику необхідно для подальшого звернення до Державної міграційної служби України з метою отримання паспорту громадянки України. Представник Томаківського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Тронько К.Б. у судовому засіданні просив прийняти рішення на розсуд суду. У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухав заявника, заінтересовану особу, вивчивши та дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Так, статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Згідно з частинами першою четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якому розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Із роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (далі Порядок) передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. В Україні згідно статті 4 Конституції України існує єдине громадянство, а підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України». Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року). Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень ЗУ «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Можливість встановлення в порядку окремого провадження факту постійного проживання особи на території України за станом на день проголошення незалежності України для вирішення питання про набуття громадянства України підтверджується постановою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у цивільній справі №133/2348/17. Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення. Судом встановлено, що громадянка [PERSON] народилася [INFO] в с. Вищетарасівка Томаківського району, Дніпропетровської області, де з того моменту та по теперішній час проживає . Згідно пояснень заявниці, з моменту народження громадянка [PERSON] постійно проживала на території України, але паспорт громадянина України не отримувала. Громадянка [PERSON] паспорт громадянина України не мала, лише мала паспорт колишнього СРСР, який був втрачений заявником під час пожежі в будинку у якому вона проживала. Так, згідно з копії електронного документа та копії Висновку за матеріалами заяви про документування паспортом громадянина України у вигляді ID-картки [PERSON] Головним спеціалістом Томаківського сектору ГУ ДМС у Дніпропетровській області Світланою Смерекою, було проведено перевірку, під час якої було встановлено, що 31.10.2018 року громадянка [PERSON] , [INFO] , звернулася до Томаківського РС ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про оформлення їй паспорта громадянина України у вигляді ID-картки у зв`язку з втратою паспорта громадянина СРСР. При оформленні заяви-анкети 246319 зі слів заявника з`ясовано, що [PERSON] , [INFO] , проживала за адресою: [ADDRESS] . Документи у неї відсутні, так як згоріли під час пожежі. Під час проведення перевірок особу громадянки було встановлено, але перевірити факт її проживання на території України станом на 24.08.1991 року не є можливим. Згідно відповіді Вищетарасівської сільської ради в домовій книзі штамп реєстрації місця проживання проставлений, але не заповнений. Таким чином, перевірити факт належності заявниці до громадянства України- не має можливості. На підставі вищезазначеного у видачі паспорта громадянина України у вигляді ID-картки [PERSON] - відмовлено. Підставою відмови є те, що не встановлено належність її до громадянства України. Відповідно до копії свідоцтва про народження громадянина [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого Томаківським райвідділом РАГС в Дніпропетровській області від 10.12.2003 року, актовий запис №149, в графі мати вказано громадянку [PERSON] , [INFO] , громадянство українка. Відповідно до записів трудової книжки, серії [NUMBER] від 04.01.1989 року, громадянка [PERSON] з 1989 до 1991 року працювала у с.Вищетарасівка, Томаківського району, Дніпропетровської області, в колишньому колгоспі «ім. Леніна» дояркою, що підтверджується записами у трудовій книжці серії [NUMBER] від 04.01.1989 року. Відповідно до копії рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2006 року (справа №2-32/2006) за громадянкою [PERSON] , [INFO] , визнано право власності на земельну частку (пай) розміром 4,78 умовних кадастрових гектарів вартістю 47 525 грн., в землях колишнього КСП «Ім.Леніна» Томаківського району, Дніпропетровської області. Згідно довідки, виданої старостою Вищетарасівського старостинського округу Олександром Сіваком за №127 від 05.11.2024 року, погосподарські книги Вищетарасівської сільської ради, Томаківського району, Дніпропетровської області, містять інформацію про те, що громадянка [PERSON] , [INFO] , дійсно була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , станом на 24.08.1991 року/13.11.1991 рок. Згідно запису копії погосподарської книги щодо реєстрації осіб за адресою: [ADDRESS] , наявна наступна інформація: громадянин [PERSON] , [INFO] , національність - українець, батько (господар домоволодіння); громадянка [PERSON] , [INFO] , національність - українка (дочка); [PERSON] , [INFO] , національність - українець (син); [PERSON] , [INFO] , національність - українець (син); [PERSON] , національність - українець (онук). Відповідно до копії копії довідки Марганецької ОДПІ (Томаківська) громадянка [PERSON] , одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] . Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи, наданої Виконавчим комітетом Мирівської сільської ради №533 від 29.10.2024 року, громадянка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 13.07.1988 року. Встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня/13 листопада 1991 року заявнику необхідно для подальшого звернення до Державної міграційної служби України із заявою про встановлення належності до громадянства України та подальшого документування паспортом громадянина України. Умови та порядок набуття громадянства України регламентуються Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-ІІІ та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Згідно з п.п. 24, 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає: а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням; б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм); в) один із таких документів: - декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства; - зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України; - декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні; - декларацію про відмову особи, яка є громадянином Російської Федерації і зазнала переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує переслідування через політичні переконання (довідка Міністерства закордонних справ України, дипломатичного представництва чи консульської установи України, видана в установленому Кабінетом Міністрів України порядку), - для іноземців, які є громадянами Російської Федерації та зазнали переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності; - заяву про зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України; г) копію свідоцтва про народження або інший документ, що підтверджує факт народження особи на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту. Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Відповідно до п. 27 Порядку Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту. Згідно з ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Листом Верховного Суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст.315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991, та такий факт має юридичне значення. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частинами 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Таким чином, судом на підставі досліджених письмових доказів, встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року громадянки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналізуючи вищезазначені письмові докази, суд приходить обґрунтованого висновку про необхідність задоволення вимог заявника відносно факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Судові витрати слід залишити за заявником.

Outcome: approved