Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-30 00:00:00

30.06.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4777437, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 15000,00 грн на строк 360 днів. 02.07.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено додатковий договір до договору № 4777437 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30.06.2024, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 4000,00 грн на строк 360 днів, а відтак сума кредиту за договором № 4777437 склала 19000,00 грн. Первісний кредитор виконав своє зобов`язання в повному обсязі та надав відповідачу кредит у сумі 19000,00 грн., що підтверджується листами ТОВ «Пейтек» від 06.03.2025 №20250306-1357, № 20250306-1355, та листом АТ «Універсал Банк» від 28.10.2025 № БТ/Е-16513, щодо зарахування коштів на рахунок відповідача. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4777437 від 30.06.2024 станом на 27.02.2025 у нього виникла заборгованість у розмірі 97575,00 грн., з яких: 19000,00 грн. основна сума боргу; 69075,00 грн. заборгованість за процентами; 9500,00 грн. заборгованість за пенею та штрафами, що підтверджується розрахунком заборгованості, проведеним ТОВ «Лінеура Україна». 27.02.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) та ТОВ «Українські фінансові операції» (фактор) було укладено договір факторингу № 27/02/2025, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідача за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4777437 від 30.06.2024 на загальну суму 97575,00 грн., з яких: 19000,00 грн. основна сума боргу; 69075,00 грн. заборгованість за процентами; 9500,00 грн. заборгованість за пенею та штрафами. За період з 28.02.2025 по 24.06.2025 позивач нарахував відповідачу проценти за користування кредитом в розмірі 33345,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, проведеним ТОВ «Українські фінансові операції», а відтак загальна заборгованість відповідача за процентами, визначена позивачем, становить: 69075,00 + 33345,00 = 102420,00 грн. Вимоги щодо стягнення заборгованості за пенею та штрафами в розмірі 9500,00 грн. позивачем не заявлено. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 (реєстраційний номер у ЄДРСР 125540068), та зазначає таке. Відповідно до пункту 5 частини третьої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій\~статті 627 ЦК України\~засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними\~законом\~інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У\~Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України\~дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також, у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: partial