Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті. У липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд припинити дію договору довічного утримання від 15 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 488, укладеного між нею та [PERSON] , померлим [INFO] , а також просила повернути їй право власності на квартиру [ADDRESS] . У березні місяці 2022 року представник позивача звернулась до суду з клопотанням про залучення правонаступника позивача у справі, повідомивши, що позивач [PERSON] померла [INFO] , та просила залучити у цій справі у якості правонаступника позивача [PERSON] . 23.09.2024 року позивачка, через свого представника адвоката Скочко О.А., звернулася до суду із заявою про зміну предмету позову, в якому просила: -розірвати договір довічного утримання від 15 травня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 488, укладений між [PERSON] , померлою [INFO] , та [PERSON] , померлим [INFO] , що був зареєстрований приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенко А.Г.; -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 22 травня 2024 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішем О.Ю., в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру [ADDRESS] ; -визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що 15 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, зареєстрований в реєстрі за № 488, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно, на умовах, що встановлені договором. Проте, фактично з моменту укладення цього договору [PERSON] фактично не виконував своїх обов`язків по догляду за [PERSON] , не надавав їй належної та достатньої допомоги, не забезпечував продуктами харчування, одягом, доглядом, не купував необхідних ліків, не піклувався нею, взагалі припинив її відвідувати, виїхавши за межі міста. [PERSON] потребувала постійного стороннього догляду, їй було 92 року, тому остання звернулася до позивачки з питаннями, пов`язаними з доглядом за нею, в тому числі придбання продуктів харчування, ліків, забезпеченням медичної допомоги, допомоги в приготуванні їжі, прибиранні квартири, пранні тощо. В 2020 році [PERSON] також познайомилася із сином [PERSON] відповідачем по справі, однак між ними склалися неприязні стосунки, спілкування не налагоджувалося, а після смерті [PERSON] відповідач взагалі не відвідував [PERSON] , не виконував обов`язки, визначені договором довічним утриманням, що був укладений з його батьком, тому у липні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, оскільки умови договору довічного утримання жодним чином не виконувалися. 28 липня 2021 року [PERSON] , на випадок своєї смерті, склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, та все те, що належатиме їй на день смерті, заповіла [PERSON] , а [INFO] [PERSON] померла. Враховуючи наявність заповіту, з огляду на відсутність спадкоємців за законом, позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. У справі, де [PERSON] була позивачем, її було залучено правонаступником, і за результатами розгляду справи, позивачка оформила своє право власності на квартиру. Однак, відповідач звернувся до суду із заявою про скасування заочного рішення, яку було задоволено та зареєстрував право власності на квартиру, яка уже перебувала у власності позивачки, скориставшись прогалинами у законодавстві та тривалим розглядом справи. В добровільному порядку відповідач відмовився вирішити спір по справі. Таким чином, позивачка наполягає на тому, що відповідач не виконував свої обов`язки, як правонаступник вигодонабувача у договорі довічного утримання, тому просить розірвати його, а видане на ім`я відповідача свідоцтво про право на спадщину позивачка просить визнати недійсним, оскільки [PERSON] не набув прав на спадкування, з огляду на невиконання ним договору довічного утримання. Крім того, [PERSON] просить визнати за нею право власності на спірну квартиру саме в судовому порядку , оскільки існують перешкоди для оформлення спадщини в позасудовому порядку, з огляду на наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії (т.1, а.с. 205-208). Правом на подання відзиву на подану позовну заяву з урахуванням зміни підстав позову, відповідач не скористався. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2021 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення дії договору довічного утримання, - відкрите провадження. Ухвалою суду від 17 червня 2022 року, залучено в якості правонаступника [PERSON] залучено її спадкоємця за заповітом [PERSON] . Ухвалою суду від 04 серпня 2022 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Носенко Андрія Григоровича (51200, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, вул. Калнишевського, 5/50) надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Куліш Юрія Олександровича (51200, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область, вул. Гетьманська, 26/1) надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . У лютому місяці 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила: -визнати припиненим договір довічного утримання від 15 травня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за № 488, укладений між [PERSON] , померлою [INFO] , та [PERSON] , померлим [INFO] , що був зареєстрований приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенко А.Г. -припинити заборону на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , номер запису про обтяження 36511648, що була накладена приватним нотаріусом Носенко Андрієм Григоровичем, Новомосковський районний нотаріальний округ Дніпропетровської області 15 травня 2020 року (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52253819 від 15.05.2020 року) за договором довічного утримання, серія та номер: 488, виданий 15.05.2020 року, видавник: Носенко А.Г., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу. -припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер відомостей про речове право 36511148, що було зареєстроване за договором довічного утримання, серія та номер: 488, виданий 15.05.2020 року, видавник: Носенко А.Г., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52253310 від 15.05.2020 року). -визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , про припинення договору довічного утримання та визнання права власності в порядку спадкування. Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2023 року позов [PERSON] задоволено (т.1, а.с. 67-70). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року заочне рішення скасоване, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження (т.1, а.с. 110-111). Ухвалою суду від 11 березня 2025 року призначено розгляд справи по суті (т.2, а.с. 30-31). Позиція сторін в судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, надала пояснення в межах заявлених позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення про те, що йому було відомо, що батько проживає разом з [PERSON] , за її згоди, про наявність договору довічного утримання та його умови відповідачеві нічого не було відомо. Про наявність такого договору йому стало відомо лише після смерті батька від своєї бабусі, тому він протягом шести місяців після смерті батька звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідач наполягав на тому, що після від`їзду батька на Закарпаття він здійснював догляд за [PERSON] за її проханням, купував продукти, тоді коли вона просила, возив її до лікаря тощо. Після смерті батька [PERSON] не відповідала на його дзвінки, а про її смерть йому нічого не було відомо. Відповідач вважає, що у нього було шість місяців для прийняття спадщини за договором довічного утримання і ці строки ним витримано, а про поданий позов ще [PERSON] взагалі нічого не відомо. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові заяви учасників справи, показання свідків, матеріали справи і надані до суду докази, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 15 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, зареєстрований в реєстрі за № 488, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно, на умовах, що встановлені договором (а.с. 5-6). Судом встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] (номер відомостей про речове право 36511148, що було зареєстроване за договором довічного утримання, серія та номер: 488, виданий 15.05.2020 року, видавник: Носенко А.Г., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52253310 від 15.05.2020 року), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 травня 2020 року за № 209159817 (а.с.8). Також судом встановлено, що на квартиру [ADDRESS] накладене обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно (номер запису про обтяження 36511648, що була накладена приватним нотаріусом Носенко Андрієм Григоровичем, Новомосковський районний нотаріальний округ Дніпропетровської області 15 травня 2020 року (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52253819 від 15.05.2020 року) за договором довічного утримання, серія та номер: 488, виданий 15.05.2020 року, видавник: Носенко А.Г., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 15 травня 2020 року за № 209163894 (а.с. 7). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 49) Приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішом Ю.О. до суду надано копію спадкової справи № 41/2021, заведеної після смерті [PERSON] , відповідно до матеріалів якої спадкоємцем померлого [PERSON] є його син, відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (а.с. 48). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 18). Приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Носенком А.Г. до суду надано копію спадкової справи № 129/2021, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 41-45). З матеріалів цієї спадкової справи вбачається, що на підставі заповіту від 28 липня 2021 року, спадкоємцем усього майна, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, та всього того, що належало на день смерті [PERSON] , - є [PERSON] (а.с. 19). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину щодо квартири [ADDRESS] , оскільки квартира належить іншій особі на підставі договору довічного утримання, а також у зв`язку з забороною на відчуження (а.с. 30). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали показання про те, що померлий [PERSON] дійсно іноді проживав у квартирі [PERSON] остання прийняла його до себе, як сина, оскільки її єдиний син помер на території рф, і вона залишилася одна. Свідки надали показання про те, що [PERSON] не здійснював догляд за [PERSON] , а навпаки шкодив її здоров`ю, були випадки, коли він навіть виганяв її з квартири. Після того, як [PERSON] стала лежачою, догляд за нею почала здійснювати [PERSON] . Свідки зі сторони позивача надали показання про те, що [PERSON] не здійснював догляд за [PERSON] навіть після смерті свого батька. Свідки зі сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали показання про те, що [PERSON] просив свого сина здійснювати догляд за [PERSON] , всі прохання останньої відповідач виконував. В той же час, суду не надано належних, допустимих доказів того, що відповідач прийняв на себе обов`язки набувача за договором довічного утримання від 15 травня 2020 року після смерті свого батька [PERSON] , а також не надано доказів того, що відповідач виконував свої обов`язки з утримання та догляду, передбачені вказаним договором, в достатній мірі. Навпаки, у відзиві на позов, що був поданий після скасування заочного рішення, представник відповідача наполягав на тому, що [PERSON] взагалі не повинен був щось робити за договором довічного утримання в період з 02 липня 2021 року по 25 серпня 2021 року, він прийняв спадщину, а тому всі права та обов`язки за договором довічного утримання у нього виникли лише 25.08.2021 року (т.1, а.с. 175). Натомість, позивачем доведено в достатній мірі, що саме вона виконували всі обов`язки по догляду за [PERSON] , сплачуючи за неї комунальні послуги, купуючи їй продукти харчування, лікарські препарати, позивачка понесла витрати на поховання [PERSON] (т.2, а.с. 234-250). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Відповідно до ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до п. 3 ч. 2ст.\~16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України) Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України). Положення частини першої статті 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому, вирішуючи зазначене питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті\~651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору. Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що підставою для розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача є невиконання (неналежне виконання) набувачем тих обов`язків, які безпосередньо передбачені договором. Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Отже відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. У даному випадку відчужувач за договором довічного утримання [PERSON] після смерті набувача звернулася до суду з позовом до його спадкоємця, мотивуючи його, в тому числі і тим, що [PERSON] після смерті свого батька забрав речі з квартири, відмовився здійснювати за нею догляд, погрожував їй тощо, тому вона просила припинити дію договору довічного утримання та повернути їй у власність квартиру [ADDRESS] . Статтею 755 ЦПК України передбачено, що у випадку смерті фізичної особи-набувача, обов`язки останнього за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем (ч.1). Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Суду в достатній мірі доведено, що після смерті [INFO] набувача за договором довічного утримання [PERSON] , його спадкоємець за законом прийняв спадщину 25 серпня 2021 року, однак матеріали спадкової справи, як і матеріали цивільної справи свідчать про те, що [PERSON] не прийняв на себе обов`язки набувача за договором довічного утримання, укладеним з [PERSON] . Так, за договором довічного утримання (п.4) набувач зобов`язаний надавати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування). Догляд (опікування), що надається набувачем відчужувачу включає в себе: -забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; -надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); -оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням у зазначеному майні відчужувача; -надання будь-якої іншої допомоги; -вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою, тощо. До обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Набувач зобов`язується безкоштовно забезпечувати відчужувача житлом у квартирі, яка йому передана за договором довічно. Водночас відповідно до частини другої статті 755 ЦК України договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача. Статтями 1216, 1218, 1220 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз зазначених норм права у сукупності з поданими доказами свідчать про те, що до [PERSON] перейшли не тільки права набувача за договором довічного утримання, але і його обов`язки. Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності (ч. 2 ст. 749 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач». Судом установлено, що відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконував, зокрема матеріально не забезпечувала та не здійснював догляд за [PERSON] , будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про розірвання договору є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (частина 2 статті 755 ЦК України). Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що так як позов про розірвання договору довічного утримання було пред`явлено за життя відчужувача, оскільки допускається правонаступництво у даних правовідносинах, до [PERSON] , згідно зі статтею 1218 ЦК України перейшли всі права та обов`язки [PERSON] , тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-142цс13, а також Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 759/14846/15-ц, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 306/2548/14-ц. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що договір довічного утримання від 15 травня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Носенко А.Г.,зареєстрований в реєстрі за № 488, укладений між [PERSON] та [PERSON] , померлим [INFO] , слід розірвати. Далі, як зазначав суд вище, 28 липня 2021 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] , заповіт посвідчено 28 липня 2021 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Носенко А.Г., зареєстровано в реєстрі за № 1191. За таких обставин, до [PERSON] , як до спадкоємця за заповітом, відповідно до вимог ст.ст.1216, 12818 ЦПК України, у разі настання смерті відчужувача за договором довічного утримання, перейшли права за цим договором, в тому числі право на припинення дії договору довічного утримання. У відповідності до ч.1 статті 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. За змістом положень статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. Відповідно до частини другої статті 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 Цивільного кодексу України). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті\~1268 ЦК України). Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). Вирішуючи позов в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, що було видане 22 травня 2024 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кулішем О.Ю., в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , суд звертає увагу на наступне. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В\~ЦК України\~закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). В даному випадку, оспорюване позивачкою свідоцтво про право на спадщину за законом (т.1, а.с. 197), було видане відповідачеві [PERSON] після того, як Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було постановлене заочне рішення від 29.03.2023 року, яким припинена заборона на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , номер запису про обтяження 36511648, що була накладена приватним нотаріусом Носенко Андрієм Григоровичем, Новомосковський районний нотаріальний округ Дніпропетровської області 15 травня 2020 року (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52253819 від 15.05.2020 року) за договором довічного утримання, серія та номер: 488, виданий 15.05.2020 року, видавник: Носенко А.Г., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу. В подальшому після скасування заочного рішення, заборона на нерухоме майно, що діяла в зв`язку з укладенням договору довічного утримання поновлена не була. Між тим, як зазначав суд вище, [PERSON] не набув права набувача за договором довічного утримання, в зв`язку з невиконанням обов`язків набувача, а тому, видане свідоцтво про право на спадщину за законом слід визнати недійсним, оскільки [PERSON] не набув прав набувача за договором довічного утримання, в зв`язку з його розірванням після смерті останнього. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень, спрямованих на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки підставою для реєстрації права власності відповідача на квартиру у даній справі був укладений договір, а підставою припинення права власності відповідача може бути рішення суду про розірвання цього договору і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності є похідними, припинення права власності відповідача та визнання права власності на нерухоме майно за позивачем проводиться шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, у зв`язку з тим, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, є підстави для визнання за нею права власності на квартиру за [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України. Питання про розподіл судових витрат між сторонами вирішити у відповідності до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved