Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника адвоката Стариченка Миколи Петровича звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за собою право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] . Родинні зв`язки позивачки та [PERSON] , а також зміна прізвища, підтверджуються доданими до позовної заяви копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] ; копіями свідоцтв про одруження серії [NUMBER] ; серії [NUMBER] ; серії [NUMBER] . Спадкова справа до майна померлої [INFO] громадянки [PERSON] , [INFO] , була заведена П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою за № 203/2014. До складу спадщини померлої [PERSON] увійшов житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Особами, які в установлений законом спосіб прийняли спадщину були: дочка спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , та чоловік спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Спадкова справа до майна померлого [INFO] громадянина [PERSON] , [INFO] , який прийняв спадщину за законом після померлої [INFO] дружини, [PERSON] , але не оформив своїх спадкових прав, була заведена П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою за № 204/2014. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 826/02-31 від 29.03.2025, спадкоємцем, який в установлений законом спосіб прийняв спадщину є: дочка спадкодавця, [PERSON] , [INFO] . Для того, щоб отримати свідоцтво про право власності на спадщину після померлої [PERSON] , позивач звернулася до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 826/02-31 від 29.03.2025, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері, [PERSON] . Відповідно до вищенаведеної постанови № /02-31 від 29.03.2025: «Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, отриманої нотаріусом шляхом безпосереднього доступу 30.11.2024 № 406063271, відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в вказаних реєстрах відсутні. В матеріалах інвентаризаційної справи на вказаний будинок наявні Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, посвідчений державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори 26.08.1958 за реєстровим № 3-8681 та рішення виконкому Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 20.06.1958, протокол № 12. Відповідно до пункту 14 додатку № 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністерства комунального господарства Української РСР 31.01.1966 (яка діяла до 13.12.1995) для проведення реєстрації прав на житлових будинок подаються нотаріально посвідчений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. З урахуванням того, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні документи які б свідчили про проведення реєстрації права власності відповідний акт про прийняття будинку в експлуатацію [PERSON] до Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації надано не було». Таким чином, на думку П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, відсутність у позивачки акта про прийняття будинку в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] , унеможливлює отримання свідоцтва про право власності на спадщину, а також позбавляє [PERSON] можливості будь-яким іншим чином розпоряджатися своїм майном. В обґрунтування позову позивачка також зазначила, що відповідно до довідки вих. № 6701 від 09.08.2021, виданої ТОВ Запорізьке міжміське БТІ, в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок за адресою: [ADDRESS] , відсутні документи, які б свідчили про проведення реєстрації права власності, натомість наявний договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, посвідчений державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори 26.08.1958 за реєстровим № 3-8681 та рішення виконкому Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 20.06.1958, протокол № 12. Відповідно до вищенаведеного договору, рішенням виконкому № 12 від 20.06.1958, [PERSON] було відведено земельну ділянку Зелений Яр квартал № 324 місце № 7 загальною площею 552 кв.м. відповідно до плану земельної ділянки у безстрокове користування. Надалі, за замовленням [PERSON] 28.10.1987, було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду, інвентарний номер 32914 (тех. паспорт було зареєстровано у Запорізькому міжміському БТІ). У зв`язку зі збільшенням площі будинку, 21.09.2001 було виготовлено ще один технічний паспорт, який також було зареєстровано у Запорізькому міжміському БТІ. 03.02.2022 вже [PERSON] , було замовлено третій за рахунком технічний паспорт на спірний будинок (реєстраційний номер [NUMBER] ), виготовлений інженером з технічної інвентаризації нерухомого майна ФОП [PERSON] . Відповідна інформація була внесена до Реєстру будівельної діяльності (витяг додається до позову). Також, для підтвердження дійсного проживання родини [PERSON] за адресою [ADDRESS] , до позовної заяви додається копія будинкової книги спірного будинку, разом із «сводными оценочными актами по домоволодению» [ADDRESS] . Відповідно до вищенаведеної будинкової книги, уся родина [PERSON] , включаючи позивачку, протягом більше ніж 40 років проживає у спірному будинку та є його фактичним власником. При цьому, у будинковій книзі містяться відмітки про перевірку справжнього проживання членів родини [PERSON] у спірному будинку. [PERSON] у 2022 році вже намагалася зареєструвати право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , але рішенням державного реєстратора про зупинення розгляду заяви № 63647883 від 23.02.2022, розгляд заяви позивачки було зупинено, знову ж таки через відсутність необхідних документів. При цьому позивач не заперечує, що її батьки не вводили будинок [ADDRESS] в експлуатацію з невідомих для неї причин. Але, в будь-якому разі, це не може порушувати право власності та унеможливлювати повноцінне користування і розпорядженням будинком. Позивач наголошує, що введення будинку в експлуатацію не зумовлювало виникнення права власності відповідно до чинного на момент його зведення законодавства, так само як і реєстрація права власності на нього. Таким чином, на даний час належним чином оформити правовстановлюючі документи на житловий будинок не є можливим у зв`язку зі смертю спадкодавця. Чинне законодавство не передбачає можливості реєстрації права власності на нерухоме майно за померлою особою. Отже, набути право власності на спадкове нерухоме майно та майнові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі позивачка не може через відсутність правовстановлюючих документів, які підтверджують належність майнових прав покійному спадкодавцю. Враховуючи те, що позивачка прийняла спадщину, але не має можливості оформити в установленому актами цивільного законодавства порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, змушена звернутись до суду з позовом про визнання за права власності на спадкове майно. Ухвалою від 19.05.2025 справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, позов забезпечено шляхом витребування доказів з П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 29.05.2025 до суду надійшла копія спадкової справи № 203/14 від П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) державного нотаріуса Сидорук К.В. Ухвалою від 16.06.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивачка у судове засідання не з`явилася. Адвокат Стариченко М.П. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги позивач підтримує, позовну заяву просить задовольнити. Представником відповідача до суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили вирішити справу на розсуд суду. Третя особа державний нотаріус П`ятої запорізької державної нотаріальної контори К.В.Сидорук надала заяву про розгляд справи без її участі, просила вирішити справу на розсуд суду. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізької міської ради (актовий запис № 138262). Спадкова справа до майна померлої [INFO] громадянки [PERSON] , [INFO] , була заведена П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою за № 203/2014. До складу спадщини померлої [PERSON] увійшов житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Особами, які в установлений законом спосіб прийняли спадщину були: дочка спадкодавця, [PERSON] , [INFO] , та чоловік спадкодавця, [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер чоловік спадкодавця і батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції (актовий запис № 2462). Спадкова справа до майна померлого [INFO] громадянина [PERSON] , [INFO] , який прийняв спадщину за законом після померлої [INFO] дружини, [PERSON] , але не оформив своїх спадкових прав, була заведена П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою за № 204/2014. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № /02-31 від 29.03.2025, спадкоємцем, який в установлений законом спосіб прийняв спадщину є: дочка спадкодавця, [PERSON] , [INFO] . Для того, щоб отримати свідоцтво про право власності на спадщину після померлої [PERSON] , Позивач звернулася до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори із відповідною заявою. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № /02-31 від 29.03.2025, Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері, [PERSON] , де підставою відмови зазначено те, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні документи які б свідчили про проведення реєстрації права власності, відповідний акт про прийняття будинку в експлуатацію [PERSON] до Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації надано не було. Поміж іншого, [PERSON] у 2022 році вже намагалася зареєструвати право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , але рішенням державного реєстратора про зупинення розгляду заяви № 63647883 від 23.02.2022, розгляд заяви Позивача було зупинено через відсутність необхідних документів. При цьому Позивач не заперечує, що її батьки не вводили будинок [ADDRESS] в експлуатацію з невідомих для неї причин. Але, в будь-якому разі, вважає, що це не може порушувати право власності та унеможливлювати повноцінне користування і розпорядженням будинком. Згідно положень ст.1225 ЦК України право власності на нерухоме майно та земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В ст.1217 ЦК України, зазначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна в порядку, передбаченому ст. 1217 ЦК України, тобто за заповітом або за законом. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п. 3.3. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв`язку з їх втратою та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Будинок за адресою: [ADDRESS] , фактично було збудовано протягом 1958-1961 років, тому на час побудови спірного домоволодіння, питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ), який Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою на підставі Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова), які визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1658-1961 роках житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. У відповідності до абз. 20 ч. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Отже, встановивши, що будівництво житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, слід дійти обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об`єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування (правова позиція Верховного Суду України по справі № 6-137цс13). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Також відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), зокрема на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК). За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Для подальшого утримання та збереження майна позивачу необхідно оформити право власності на спадкове майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на вказаний житловий будинок в судовому порядку, не існує. Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок, не позбавляє спадкоємця в праві на спадщину. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом встановлено, що належність спадкодавцю спадкового майна доведено належними та допустимими доказами. Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.. (ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: approved