Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила: визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] ; позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що сторони зареєстрували шлюб [INFO] в м. Бодрум, Турецька Республіка. Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Життя сторін не склалось, після народження сина відповідач став грубо відноситись до позивача та вчиняв домашнє насильство. Позивач із сином повернулась в Україну, де самостійно виховує його та утримує. Відповідач проживає в Республіці Туреччина та не бере участі у вихованні дитини. Зауважує, що відповідач нехтує батьківськими обов`язками та ухиляється від них, окрім психологічного насилля і постійних погроз матері, дитина від батька нічого не відчуває. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року роз`єднано вимоги про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі про позбавлення батьківських прав. 23.10.2022 до суду надійшли пояснення представника відповідача англійською та турецькою мовами без перекладу. 30.12.2022 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування. 08.02.2023 до суду надійшов лист Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 17.02.2023 до суду надійшли заперечення позивача щодо приєднання доказів відповідача. 17.02.2023 до суду надійшло клопотання позивача про приєднання доказів разом із письмовими поясненнями. 20.02.2023 до суду надійшов лист Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 28.02.2023 до суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів разом із письмовими поясненнями. 01.03.2023 до суду надійшов лист від Міністерства юстиції України. 29.03.2023 до суду надійшов лист від Міністерства юстиції України. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи, а саме у справі №760/10071/23. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року провадження у справі поновлено. 07.07.2025 до суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні. Задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків, у судове засідання викликати свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Попереджено свідків про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України за введення в оману суду або іншого уповноваженого органу (завідомо неправдиві показання) та ст.385 КК України відмова свідка від давання показань або відмова експерта чи перекладача від виконання покладених на них обов`язків (за відмову від давання показань на вимогу суду), одночасно роз`яснивши, що згідно зі ст.63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначене законом. У судовому засіданні 24 листопада 2025 року приведено до присяги та допитано свідка [PERSON] . У судовому засіданні позивач просила позов задовольнити та позбавити відповідача батьківським прав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 вересня 2021 року, виданого Консульством України в місті Анталія, [PERSON] народився [INFO] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (Т.1 а.с.9). Згідно з копією довідки Консульства України від 23 вересня 2021 року №61329/36-536-205, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України (Т.1 а.с.10). Відповідно до копії характеристики президента МБФ «Життя з надлишком» від 07 лютого 2022 року на [PERSON] , остання працювала на посаді прес-секретаря МБФ «Життя з надлишком» з 2013 по 2015 року. З 2015 року і по сьогодні - волонтер фонду. За час роботи зарекомендувала себе відповідальною та працелюбною. Може проявити ініціативу і прийняти правильне рішення в питаннях, що стосуються її професійної діяльності. Ділові якості [PERSON] проявляла на найвищому рівні, постійно прагнула до самовдосконалення. За характером спокійна, врівноважена, розсудлива. У колективі користувалась повагою та авторитетом. Керувала, допомагала та направляла молодих працівників фонду. Активна та амбіційна людина і професіонал своєї справи (Т.1 а.с.13). Згідно з копією листа директора КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району м. Києва від 09 вересня 2022 року №16-35, дитина [PERSON] , [INFO] , згідно обліково-медичної документації, наявної в КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району, знаходиться під медичним спостереженням лікарів Центру з січня 2022 року по теперішній час. Зі слів медичної бригади на амбулаторний прийом до лікаря-педіатра та медичні маніпуляції дитину супроводжує виключно мати [PERSON] (Т.2 а.с.50). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки (Т.2 а.с.170-180, 181-195). Згідно з висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації «Про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] » від 23 грудня 2022 року №108-11248, орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за не доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] (Т.2 а.с.2-4). Так, у відповідності до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, також в статті 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц (провадження №61-29266св18) Верховний Суд вказав, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18 (провадження №61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20 (провадження №61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі №631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17. Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи вище вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що розірвання шлюбу між батьками та проживання дитини з матір`ю не є достатньою підставою для позбавлення батька батьківських прав, оскільки неприязні відносини сторін не звільняють обох батьків від обов`язку в рівній мірі утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Позивач не надав доказів на підтвердження цього. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що позивачем не доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Отже, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України, відтак позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed