Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на\~утримання неповнолітніх дітей [PERSON] ,\~ [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з моменту подання позову та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач не надає матеріальної допомоги у розмірі необхідному та достатньому для утримання дітей. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Наразі позивачка разом з дітьми проживає у Італії, де вони не мають доходу, а законодавством вказаної країни передбачена заборона залишати дітей віком до 14 років без догляду, що утруднює позивачці [PERSON] можливість повноцінного працевлаштування. Ухвалою від 04.11.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання з викликом сторін (а.с. 36). 24 лютого 2025 року представник відповідача подав до суду відзив, згідно якого просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, стягнувши з відповідача аліменти на утримання вказаних дітей у розмірі частини від доходу відповідача. Відзив обґрунтовано тим, що між сторонами не було домовленостей щодо сплати відповідачем аліментів на утримання дітей. [PERSON] визнає той факт, що позивач разом з дітьми виїхала до Італії. Звертає увагу суду на те, що він буде позбавлений можливості перевірити чи дійсно сплачені ним аліменти витрачатимуться позивачкою на утримання дітей. Відповідач ставить під сумнів долучені позивачем до матеріалів справи атестації щодо економічної ситуації в сім`ї за 2023-2024 роки, оскільки вони не містять жодного підпису та печатку, тому вважає їх неналежними та недопустимими доказами. Представник відповідача зауважує, що позивач не надала жодного розрахунку щодо стягнення аліментів саме у розмірі частини від доходів відповідача (а.с. 63-64) 11 березня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якому остання зазначає, що аргумент відповідача щодо неможливості перевірити цільове використання аліментів не стосується предмету спору, не впливає на обов`язок [PERSON] утримувати дітей. Зауважує, що докази на підтвердження майнового стану позивачки та дітей забезпечені шляхом генерування звітних документів адміністративним органом провінції Прано Італії за місцем проживання позивачки та дітей. Вказані документи є звітними даними встановленої форми щодо доходу позивачки та дітей, сформованими уповноваженим органом, відповідні реквізити містяться на бланках документів та подані до суду в належному стані з перекладом на українську мову. Відповідач визнаючи позов частково у розмірі частини від його доходу, що відповідає розміру частки аліментів, яка стягується на утримання однієї дитини, будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у нього інвалідності, наявності інших утриманців не надав (а.с. 68-71). В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала з вище зазначених підстав. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі частини від його доходу, оскільки відповідач отримав травми під час проходження військової служби, у зв`язку із чим вимушений витрачати частину доходу на лікування, а також за власні кошти здійснює ремонт військової техніки. Представник відповідача зазначив, що відповідач, хоча і проходить наразі військову службу, однак не заперечує щодо розгляду даної справи судом та не наполягає на зупиненні провадження. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітніх дітей [PERSON] ,\~ [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с. 7, 7 назвороті). Сторони не проживають разом, а малолітні діти проживають разом із матір`ю, що визнається відповідачем. Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 04.11.2024 по справі №289/1768/24 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 42). Також судом встановлено, що 14.03.2022 відповідача призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, де згідно довідки військово-лікарської комісії від 16.01.2025 останній отримав відповідні травми та захворювання, а у період з 02.06.2023 по 16.06.2023, та з 28.10.2024 по 06.11.2024 проходив стаціонарне лікування (а.с. 53, 108, 109, 111-113). Згідно довідки військової частини [NUMBER] у період з 01.01.2024 по 31.05.2025 загальна сума нарахованого та виплаченого грошового забезпечення [PERSON] становить 421207,69 грн. Розмір щомісячного грошового забезпечення становив 21835,16 грн. (а.с. 136). Встановленим фактам відповідають сімейні правовідносини. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст.\~180\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст. ст. 141, 180 СК України). Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені в ст. 181 СК України, за змістом ч. 3 якої кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Відповідно до ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Вирішуючи спір між сторонами судом ретельно досліджено доводи сторін та надані ними докази. При цьому, суд визнає недопустимими доказами надані позивачкою атестації щодо економічної ситуації в сім`ї за 2023-2024 роки та довідку про склад сім`ї (а.с. 11-29) з наступних підстав. Процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів уповноважених посадових осіб, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ, називається легалізацією. Легалізація документів охоплює такі категорії: 1) консульська легалізація; 2) апостилювання (проставлення штампа «Апостиль», іншими словами спрощена легалізація). Консульська легалізація - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів, які були видані у країнах, що не підписали Гаазьку конвенцію про скасування консульської легалізації. Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць Гаазької конвенції про скасування вимог консульської легалізації іноземних офіційних документів. Проставлення штампа «Апостиль» є спрощеним способом легалізації іноземних документів. На відміну від консульської легалізації, процедура апостилювання потребує значно менших затрат часу, оскільки потрібно звернутись тільки в один орган. Офіційні документи засвідчуються спеціальним штампом «Апостиль», який проставляється відповідним уповноваженим органом іноземної держави, в якій було видано цей документ. Крім того, апостильовані документи можуть бути використані не лише в одній країні, а у всіх державах - учасницях Гаазької конвенції. Апостиль ставиться на оригіналі документа, його нотаріальній копії або може бути оформлений як додаток до нього. Апостиль ставиться для використання документів у країнах, які підписали Гаазьку конвенцію, яка була прийнята в 1961 році, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» та вступила в силу в Україні в 2003 році. Італія також є учасником Гаазької конвенції 1961 року, а тому здійснює процедуру легалізації документів шляхом проставлення штампа «Апостиль». Відповідно до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. У статті 4 Гаазької конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, зазначено, що апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, котрий скріплюється з документом. Отже без апостилю первинний документ не має юридичної сили в країні призначення. Для цілей вказаної Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; б) адміністративні документи; в) нотаріальні акти; г) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Таким чином, на підставі вказаних приписів пункту «б» частини другої статті 1 Конвенції адміністративні документи, є офіційними документами та на них поширюються вимоги цієї Конвенції. Постановою Кабінету Міністрів України №107 від 04 лютого 2023 року унормовано, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Разом з тим, офіційні документи Італії станом на 24 лютого 2022 року потребували легалізації. Відтак, вищевказані атестації щодо економічної ситуації в сім`ї за 2023-2024 роки та довідка про склад сім`ї, як офіційні документи не були належним чином легалізовані, що свідчить про їх одержання з порушенням порядку, встановленого законом, а тому визнаються судом недопустимими доказами. Водночас, суд визнає неналежними доказами надані позивачем чеки (а.с. 77-95) та надану відповідачем копію документу під назвою « [INFO] » (а.с. 114-115), оскільки вказані докази подано до суду без перекладу з іноземної на українську мову. Отже, оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази,

Outcome: partial