Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 березня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про застосування реституції до нікчемного правочину та стягнення грошових коштів, в якій позивач просить суд: -Стягнути з солідарно з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) грошові кошти в розмірі 24\~000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить еквівалент 930 720 грн., які були отриманні ним на підставі нікчемного договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. від 24 квітня 2019 року зареєстрованим в реєстрі за № 199 В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 19 квітня 2019 року вона придбала квартиру [ADDRESS] , яку планувала подарувати своєму сину [PERSON] . Дана квартира була оцінена в 363\~217 грн. ця ж сума була зазначена в договорі купівлі продажу, проте реальна вартість квартири становила 24\~000 доларів США, які відповідач отримав в день підписання договору купівлі - продажу квартири, що підтверджується розпискою від 19 квітня 2019 року. 26 квітня 2019 року вона подарувала вказану квартиру своєму сину, проте в вересні 2019 року до її сина було пред`явлено позов справа № 201/10592/19 про витребування спірної квартири на користь [PERSON] .. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року було витребувано спірну квартиру від [PERSON] на користь [PERSON] . Під час розгляду цивільної справи були встановлені обставини шахрайського заволодіння квартирою за підробленими документами та встановлено що перший незаконний власник [PERSON] заволодів квартирою незаконно. Оскільки квартира була придбана подружжям [PERSON] під час перебування у шлюбі, та набута у спільну сумісну власність, а згодом відчужена [PERSON] [PERSON] за згоди його дружини [PERSON] , тому у відповідачів виник солідарний обов`язок з повернення безпідставно отриманих коштів, які були отриманні відповідачами під час перебування у шлюбі. Щодо нікчемності правочину позивач пославшись на норми ст.ст. 215, 203 ЦК України вважав правочин від 19 квітня 2019 року нікчемним, оскільки [PERSON] не був власником квартири, адже придбав її у [PERSON] , який заволодів нею на підставі підроблених документів, що встановлено рішенням суду та не мав права нею розпоряджатися, а тому такий правочин порушує публічний порядок, адже був направлений на позбавлення гарантованого конституцією права власності й відповідно договір купівлі продажу від 06 лютого 2019 року є нікчемним в силу ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України, а тому й відповідно договір купівлі продажу від 19 квітня 2019 року укладений між [PERSON] та [PERSON] є також нікчемним Стосовно неналежного способу захисту про визнання договору купівлі - продажу нікчемним, зазначила що визнання такого договору нікчемним не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду, а належним способом захисту є застосування реституції та повернення отриманого за недійсним правочином. Щодо застосування реституції вказала, що реституція може бути пред`явлена лише до сторони недійсного правочин . Недійсність правочину не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язанні з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданні послуг, відшкодувати вартість того що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки придбана позивачем квартира яку в подальшому вона подарувала сину, була у останнього витребувана мета для якої вона придбавала квартиру перестала існувати та є нереалізованою, тому належним способом захисту є саме стягнення грошових коштів з [PERSON] які були ним отриманні на підставі нікчемного договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] (т.1 а.с. 1-6, 181-187) 05 березня 2025 року представником відповідача [PERSON] було подано письмові пояснення, в яких\~останній зазначив що 19 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу спірної квартири, після чого 26 квітня 2019 року [PERSON] подарувала спірну квартиру своєму сину [PERSON] , а останній прийняв її в дар, отже після придбання спірної квартири позивач розпорядилася на власний розсуд своїм майном, а саме здійснила відчуження, шляхом укладення договору дарування. Тобто позивач досягла своєї мети та здійснила розпорядження своєю власністю. До неї не було висунуто будь яких матеріальних претензій стосовно відшкодування шкоди або застосування наслідків реституції, а отже позивач не є потерпілою особою , або особою яка понесла збитки, а тому підстав для застосування реституції до відповідача відсутні. Тільки у разі наявності збитків у позивача, остання має вважатися потерпілою особою та має право на зворотню вимогу (т. 1а.с. 217-219). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 14 березня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т. 1 а.с.92-93). Відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Відповідно до ч. 8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. 15 березня 2024 року згідно із вимогами ч. 6\~ст. 187 ЦПК України\~суддя звернувся до Державної міграційної служби України, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 94). 25 квітня 2024 року надійшла відповідь з Державної міграційної служби України про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т. 1 а.с. 95). Ухвалою судді від 25 квітня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про застосування реституції до нікчемного правочину та стягнення грошових коштів (т. 1 а.с. 96-97). 25 квітня 2025 року ухвалою судді заяву [PERSON] про забезпечення позову, яка була подана разом з позовною заявою було залишено без задоволення (т. 1 а.с. 99-101). 21 травня 2024 року позивачем знову було подано заяву про забезпечення позову (т. 1 а.с. 108-114), яка ухвалою судді від 23 травня 2024 року була задоволена (а.с. 137-141). 09 липня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування договору купівлі продажу від 19 квітня 2019 року квартири [ADDRESS] від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М.О. (т. 1 а.с. 153-154). 23 серпня 2024 року приватним нотаріусом на адресу суду надано витребуванні документи (т. 1 а.с.161-172). 14 жовтня 2024 року від позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача у справі, а саме [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] та надавала згоду на придбання спірної квартири (т. 1 а.с. 180). 12 листопада 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про залучення у справі співвідповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 194-195). 12 листопада 2024 року суддя звернулася до Єдиного державного демографічного реєстру стосовно реєстрації місця проживання [PERSON] , та 12 листопада 2024 року було отримано відповідь (т. 1 а.с. 198-199). 05 березня 2025 року представником відповідача подано клопотання про направлення справи за підсудністю до іншого суду (т. 1 а.с. 22.). Через систему «Електронний суд» 05 березня 2025 року представник позивача подав заперечення на клопотання про направлення справи за підсудністю (т. 1 а.с. 222-223). Ухвалою суду від 29 травня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про направлення справи за підсудністю (т. 1 а.с. 241-243). 29 травня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті (т. 1 а.с. 245-246). В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог вважаючи їх необгрунтованими. Фактичні обставини встановленні судом 19\~квітня 2019\~року \~відповідно до\~договору купівлі\~ продажу\~ [PERSON] \~придбала у\~ [PERSON] \~за 363\~217\~грн.\~ квартиру\~ [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського місткого нотаріального округу Уваровим М.О. зареєстрований в реєстрі за № 199 (т. 1 а.с. 9-11). Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки замовник [PERSON] квартира 43 дата оцінки 12 квітня 2019 року, оціночна вартість об`єкта становить 363\~217 грн. (т. 1 а.с. 170). [PERSON] заявою від 19 квітня 2019 року давала згоду своєму чоловіку [PERSON] на продаж спірної квартири (т. 1 а.с. 170 назвороті) Відповідно до копії наданої розписки [PERSON] 19 квітня 2019 року отримав від [PERSON] 24\~000 доларів США за продаж квартир [ADDRESS] в корм. 2 буд. 108 претензій не має (т. 1 а.с. 12). 26 квітня 2019 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , що підтверджується договором дарування посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. зареєстрованого в реєстрі за № 229 (т. 1 а.с. 13). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі № 201/10592/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, [PERSON] , про визнання договору недійсним, витребування майна, скасування рішень про державну реєстрацію прав задоволено частково. Витребувано квартиру\~за адресою:\~ [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) від [PERSON] ,\~що належала\~на підставі\~договору дарування\~від 26\~квітня 2019\~року,\~укладеного між\~ [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округ Уваровим М. О., зареєстрованого в реєстрі за № 229 на користь [PERSON] та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за відповідачами (т. 1 а.с.14-19). Постановою Верховного Суду справа № 201/10592/19 від 13 вересня 2023 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у частині вирішення позовних вимог [PERSON] про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині постанова Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року залишено без змін(т. 1 а.с. 21-37). \~ \~ \~ \~Постановою Дніпровського\~апеляційного суду\~ справа\~№ 201/10592/19\~від 22\~березня 2023\~року встановлено , що \~ \~ \~ \~01 лютого 1962 року [PERSON] у складі сім`ї, що складається з чотирьох членів : чоловік- [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] , на підставі ордеру № 159 була надана квартира за адресою [ADDRESS] . На підставі ордеру № 1213 серія А від 06 вересня 1979 року [PERSON] у складі сім`ї, що складалася з трьох членів: чоловік [PERSON] , син [PERSON] у зв`язку з відселенням з будівельного майданчика за адресою: [ADDRESS] була надана у володіння та користування квартира за адресою: [ADDRESS] . На підставі ордеру № 1214 серія А від 06 вересня 1979 року [PERSON] у складі сім`ї, що складалася з чотирьох членів: чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] , син [PERSON] у зв`язку з відселенням з будівельного майданчика за адресою: [ADDRESS] була надана у володіння та користування квартира за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з 29 жовтня 1979 року по 12 квітня 2019 рік був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 08 серпня 2019 року за № 10/5-1920. Відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 12 серпня 2019 року за № 5/5-138 [PERSON] знятий з реєстрації згідно документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, а саме: відчуження житла. [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 29 жовтня 1979 року по 14 лютого 2006 рік (знята з реєстрації згідно свідоцтва про смерть). [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі з 29 жовтня 1979 року по 21 лютого 1995 року (знятий з реєстрації згідно свідоцтва про смерть). Сім`я [PERSON] приватизацію шляхом безоплатної передачі квартири за адресою: [ADDRESS] не здійснювали, внаслідок чого права власності в порядку приватизації державного майна не набули. Відповідно до наданої інформації комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради від 08 серпня 2019 року за № 11405 стосовно реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS] , в матеріалах інвентаризаційної справи за зазначеною адресою свідоцтво про право власності за [PERSON] , [PERSON] від 06 січня 1998 року виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно розпорядження № 1/35- 98 відсутнє. 20 серпня 2019 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради за № 3/17- 3712 на запит адвоката повідомлено, що за даними електронної бази департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам, шляхом приватизації, квартири [ADDRESS] . За посиланням позивача в позовній заяві після смерті матері в 2006 році він разом зі своєю дружиною та сином переїхали зі спірної квартири до квартири [ADDRESS] , де була прописана його дружина [PERSON] та син [PERSON] . 06\~лютого 2019\~року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. прийнято рішення\~про державну\~реєстрацію прав та їх обтяжень № 45387822 та здійснений запис про право власності № 30164675 від 05 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171425221 від 24 червня 2019 року. Підставою виникнення\~права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зазначено договір купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С. О., (зареєстрований в реєстрі за № 7774, який укладено нібито за участю продавців:\~ [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , що діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що мешкає там же, а також на підставі доручення, посвідченого 06 листопада 1999 року Тараненко Л. О., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, в реєстрі № 2630 від імені [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] та покупця: [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С. О., зареєстрованого в реєстрі за № 7774, текст якого розташований на спеціальному бланку нотаріальних документів «серія АВЕ № 475666», та був відсканований державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. і з 06 лютого 2019 року знаходиться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , неповнолітньому [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 1/35-98 від 06 січня 1998 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 320п-94. Однак на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 1/35-98 від 06 січня 1998 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 320п-94 - [PERSON] , неповнолітньому [PERSON] та [PERSON] належала квартира за адресою: [ADDRESS] , яка дійсно була продана останніми згідно договору купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С. О., зареєстрованого в реєстрі за № 7774, текст якого розташований на спеціальному бланку нотаріальних документів «серія АВЕ № 475666», що підтверджується відповіддю Архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів № 03-44/А-454 від 30 липня 2019 року, архівним витягом з рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська № 361 від 21 жовтня 1999 року «Про дозвіл на продаж, обмін приватизованих квартир» щодо надання дозволу на продажу 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] ; копією заяви [PERSON] від 06 жовтня 1999 року щодо надання дозволу на продаж 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] ; копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 1/35-98 від 06 січня 1998 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; актом обстеження житлово-побутових умов та інші, що також узгоджується і з відповіддю КП «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 11405 від 08 серпня 2019 року. 06\~лютого 2019\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~зі згоди\~дружини [PERSON] \~був укладений\~договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського Міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М., зареєстрований в реєстрі за № 162. 08 лютого 2019 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45433150 та здійснений запис про право власності № 30206878 від 06 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за [PERSON] 12 квітня 2019 року відповідач [PERSON] звернувся з заявою до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання позивача [PERSON] та 12 квітня 2019 року державним реєстратором Чуб І. В. прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 19 квітня 2019 року між [PERSON] (зі згоди дружини [PERSON] ) та [PERSON] \~(зі\~згоди чоловіка\~ [PERSON] ) був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М. О., зареєстрований в реєстрі за № 199. В той же день державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46568620 та здійснено запис про право власності № 31271903 від 19 квітня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за [PERSON] 26\~квітня 2019\~року між\~ [PERSON] \~(зі\~згоди чоловіка\~ [PERSON] )\~та [PERSON] \~був укладений\~договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М. О., зареєстрований в реєстрі за № 229. В той же день державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46679880 та здійснений запис про право власності № 31376187 від 26 квітня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171425221 від 24 червня 2019 року. А 18 липня 2019 року державним реєстратором відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка є дружиною відповідача [PERSON] з 16 лютого 2019 року. 13 травня 2019 року [PERSON] звернувся із заявою до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо притягнення до відповідальності невстановлених осіб, які шахрайським шляхом заволоділи його майновими правами на нерухоме майно. 14 травня 2019 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області зареєстровано кримінальне провадження № 12019040650001203 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статтею\~190 КК України\~за заявою [PERSON] від 13 травня 2019 року, та останнього визнано потерпілим у кримінальному провадженні. Станом на 12 вересня 2019 рік право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] ….. Позивач має право на звернення до суду з позовними вимогами про витребування спірної квартири, яка за низкою правочинів перейшла у власність останнього набувача\~ [PERSON] на підставі договору дарування від 19 квітня 2019 року. Суд першої інстанції не врахував, що первинною підставою, за якою спірна квартира була зареєстрована за [PERSON] є рішення державного реєстратора від 06 лютого 2019 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі неіснуючого договору купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року. Враховуючи викладене, відповідач не набув права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, визначені законом. Постановою приватного виконавця від 19 січня 2024 року закінчено виконавче провадження № 73606561 з виконання виконавчого листа № 201/10592/19 від 09 жовтня 20023 року (т. 1 а.с. 39) Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-4\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1\~ст.13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 6 Конвенції\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Частиною 1 ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція (лат. restitutio - «відновлення») - повернення становища сторін недійсного правочину у початковий стан. Реституція як спосіб захисту порушеного права закріплена у ст.216 ЦК України, відповідно до частини першої якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (у цій нормі матеріального права закріплено саме двосторонню реституцію). Реституція визначає спеціальний наслідок недійсного правочину, а тому її ознаки та особливості застосування безпосередньо пов`язані із природою самого недійсного правочину. Реституція застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно з частиною першою\~статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз\~статті 1212\~ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого\~статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~стаття 1212\~ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно,\~стаття 216 ЦК України\~встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.\~Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216\~ЦК України\~залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі\~статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі\~\~відсутня, до правовідносин застосовується\~стаття 1212 ЦК України. Судом встановлено, що позивач та відповідач є сторонами договору купівлі продажу від 19 квітня 2019 року, тобто правочину який рішенням суду в справі № 201/10592/19 було визнано нікчемним. Позивач просила суд про стягнення коштів з [PERSON] які він отримав на виконання недійсного правочину за придбану [PERSON] квартиру, яку в подальшому була витребували у її сина, яка перейшла до нього за договором дарування. Тобто позивач просить про повернення грошових коштів, які були сплачені на виконання укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі продажу квартири. А отже первісно мали місце договірні правовідносини, грошові кошти були передані на підставі договору, але внаслідок визнання договору нікчемним, правова підстава набуття грошових коштів відповідачем відпала. При цьому, предмет договору був витребуваний на користь належного власника, яким не є відповідач і рішення суду в цій частині є виконаним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим при ухваленні рішення у справі №201/10592/19 питання про застосування реституції судом не вирішувалось. Квартира була повернута [PERSON] з чи його володіння вона й вибула на підставі неіснуючого договору купівлі продажу. За умовами укладеного між сторонами договору ціна, за яку було здійснено придбання квартири, була визначена у розмірі 363\~217 грн., а отже внаслідок недійсності правочину у позивача виникло право на повернення саме цієї суми. Таким чином [PERSON] , зберігає у себе грошові кошти, які були сплачені [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2019 року, без достатньої правової підстави, оскільки підстава, на якій вони були набуті, а саме зазначений договір, який визнаний нікчемним, - відпала та, відповідно, мають бути застосовані наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів, які перебувають у нього без достатньої правової підстави. Стосовно доводів відповідача, що позивач не є потерпілою та не понесла будь-яких збитків суд зазначає, що оскільки квартира яку вона придбала з метою дарування своєму сину, рішенням суду була витребувана у останнього на користь власника, а тому мета для якої вона придбала перестала існувати та є нереалізованою, а тому належним способом захисту буде саме стягнення грошових коштів з відповідача на її користь оскільки саме вона понесла збитки за нікчемним правочином. Стосовно солідарного стягнення грошових коштів з [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої\~статті 73\~СК\~стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Так відповідно до договору купівлі продажу від 19 квітня 2019 року продавцем є [PERSON] , який діяв зі згоди дружини. Проте позивачем ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не обгрунтованно солідарного стягнення грошових коштів за нікчемним правочином саме з подружжя та не доведено що грошові кошти отримані за договором було використано в інтересах сім`ї, окрім того суд зазначає що, продавцем за нікчемним договором був сам [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року щодо змісту статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 8, 9, 10\~ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Відповідно до ч.1\~ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій\~статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). На підставі викладеного,

Outcome: partial