Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

У грудні 2020 року адвокат Дугінов Дмитро Андрійович в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якому просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 30.11.2019 року по 30.11.2020 року за договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року, у сумі 282 936,39 дол. США. Усі судові витрати покласти на відповідача. У обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 06.12.2013 року між позивачем та відповідачем укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070029237100. На виконання даного договору 06.12.2013 року позивачем було внесено на рахунок № [NUMBER] 25 000,00 дол. США. У зв`язку із закінченням строку договору позивач неодноразово звертався до Банку із проханням видати належні йому кошти. 30.05.2018 року у Банку зареєстровано заяву позивача від 26.04.2018 року, в якій останній просив видати належні йому кошти у сумі 25 838,94 дол. США. Листом № 20.1.0.0.0/7-180530/660 від 11.06.2018 року Банк безпідставно відмовив позивачу в видачі належних йому коштів. 09.07.2018 року у Банку зареєстровано заяву позивача від 09.07.2018 року, в якій останній просив перерахувати належні йому кошти у сумі 25 838,94 дол. США. На його картковий рахунок № [NUMBER] . Незважаючи на листи НБУ заяви позивача від 26.04.2018 року та від 09.07.2018 року, залишаються незадоволеними. У зв`язку із цим, з метою спонукати Банк якнайшвидше виконати зобов`язання перед позивачем, останній був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2020 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження, та призначено підготовче судове засідання. 01.02.2021 року на адресу суду від представника відповідача Бригинець А.А. надійшов відзив на позовну заяву в якому остання, вказує на те, що нарахування неустойки, яка є явно завищеною не відповідає передбаченим ч. 3 ст. 509 та чч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і суд має право її зменшити. Звернула увагу на те, що позивач здійснив нарахування пені в іноземній валюті, що не передбачено чиним законодавством України. Вказала, що позивач вже звертався до суду х позовними вимогами про стягнення коштів за вказаним позивачм депозитним договором та ха результатами розгляду справи № 753/22807/14 рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 рок у задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів за депозитним договором № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 - відмовлено. 21.01.2020 року рішенням у справі № 757/30909/18-ц зобовязано Банк перерахувати кошти в рзмірі 25 838,00 дол. США на картковий рахунок позивача. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 05.02.2021 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої, останній вказав, що стала судова практика, у тому числі й Верховного Суду, каже, що у разі застосування судом ст. 551 ЦК України, зменшення пені у даній категорії справ повинно бути здійснено у розмірі 100 % вкладу. Банком безпідставно та протизаконно порушено право позивача на вільне володіння та розпорядження своїм майном (грошовими коштами). 12.03.2021 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про долучення доказів. 01.07.2021 року на адресу суду від представника відповідача Бригинець А.А. надійшло клопотання про об`єднання судових справ в одне провадження. 02.12.2021 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про об`єднання судових справ в одне провадження. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. від 18.01.2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/27054/21-ц зі справою № 757/53056/20-ц, присвоївши об`єднаним справам загальний № 757/53056/20-ц. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.02.2022 року вказану справу було передано судді Соколову О.М. Так, відповідно до змісту об`єднаної справи вбачається, що у травні 2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3% за кожен день прострочення, відповідно до змісту позовних вимог представник позивача просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 12.03.2021 року по 20.05.2021 року за договором SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року, у сумі 54 261,77 дол. США. Усі судові витрати покласти на відповідача. У обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 21.01.2020 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/30909/18-ц зобов`язано Банк перерахувати кошти в рзмірі 25 838,00 дол.США на картковий рахунок позивача. Постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2021 року рішення у справі № 757/30909/18-ц від 21.01.2020 року - залишено без змін. 20.04.2021 року у Печерському районному відділі ДВС відкрито виконавче провадження № [NUMBER], з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у справі № 757/30909/18-ц. Незважаючи на це, Банк продовжує ігнорувати виконання рішення суду, яке набрало законної сили та вимог державного виконавця. У звязку з чим, позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 01.02.2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/43022/21-ц зі справою № 757/53056/20-ц, присвоївши об`єднаним справам загальний № 757/53056/20-ц. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.02.2022 року вказану справу було передано судді Соколову О.М. Так, відповідно до змісту об`єднаної справи вбачається, що у серпні 2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3% за кожен день прострочення, відповідно до змісту позовних вимог представник позивача просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 21.05.2021 року по 09.08.2021 року за договором SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року, у сумі 62 788,62 дол. США. Усі судові витрати покласти на відповідача. У обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 21.01.2020 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/30909/18-ц зобов`язано Банк перерахувати кошти в рзмірі 25 838,00 дол.США на картковий рахунок позивача. Постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2021 року рішення у справі № 757/30909/18-ц від 21.01.2020 року - залишено без змін. 20.04.2021 року у Печерському районному відділі ДВС відкрито виконавче провадження № [NUMBER], з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у справі № 757/30909/18-ц. Незважаючи на це, Банк продовжує ігнорувати виконання рішення суду, яке набрало законної сили та вимог державного виконавця. У звязку з чим, позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. 22.06.2022 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про долучення доказів. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Хайнацького Є.С. від 15.11.2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/12822/21-ц зі справою № 757/53056/20-ц, присвоївши об`єднаним справам загальний № 757/53056/20-ц. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.12.2022 року вказану справу було передано судді Соколову О.М. Так, відповідно до змісту об`єднаної справи вбачається, що у березні 2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3% за кожен день прострочення, відповідно до змісту позовних вимог представник позивача просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 01.12.2020 року по 11.03.2021 року за договором SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року, у сумі 78 291,98 дол. США. Усі судові витрати покласти на відповідача. У обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що 21.01.2020 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/30909/18-ц зобов`язано Банк перерахувати кошти в рзмірі 25 838,00 дол.США на картковий рахунок позивача. Постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2021 року рішення у справі № 757/30909/18-ц від 21.01.2020 року - залишено без змін. 20.04.2021 року у Печерському районному відділі ДВС відкрито виконавче провадження № [NUMBER], з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у справі № 757/30909/18-ц. Незважаючи на це, Банк продовжує ігнорувати виконання рішення суду, яке набрало законної сили та вимог державного виконавця. У звязку з чим, позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. 14.11.2022 року на адресу суду від представника відповідача Штронди А.М. надійшли письмові пояснення. 14.11.2022 року на адресу суду від представника відповідача Штронди А.М. надійшли письмові пояснення. 15.11.2022 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без фіксації судового засідання, просив відмовити у задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, представник позивача, звертаючись до суду із вимогами про стягнення пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів», в обґрунтування своїх вимог надав суду копію рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у справі № 757/39909/18-ц та копію постанови Київського апеляційного суду від 22.02.2021 року у справі 757/39909/18-ц. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у справі № 757/39909/18-ц, було встановлено, що 06.12.2013 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою № SAMDNWFD0070029237100 про розміщення депозитного вкладу у розмірі 25 000,00 доларів США на строк 366 днів до 06.12.2014 року включно для чого Банк відкриває позивачу рахунок № [NUMBER] , на який здійснюється зарахування вкладу та на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 10% річних. Факт зарахування коштів в розмірі 25 000,00 дол. США на рахунок № [NUMBER] у АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується випискою по рахункам [PERSON] станом на 31.12.2013 року, оригінал якої було оглянуто в підготовчому засіданні. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у справі № 757/39909/18-ц, позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії - задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» перерахувати належні [PERSON] кошти в розмірі 25 838 (двадцять п`ять тисяч вісімсот тридцять вісім) дол.. США 94 центи, на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2021 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року - залишено без змін. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2023 року у справі № 757/37163/20-ц. Так, судовим розглядом встановлено, що умовами договору банківського вкладу № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року встановлено можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника (п.5 Договору). Так, позивачем 03.07.2014 року було подано заяву про розірвання договору № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року. Заява позивача отримана та зареєстрована Банком 10.07.2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. У відповідності до умов договору банківського вкладу № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року, з огляду на наявність передбаченого права вкладника на дострокове розірвання договору на його вимогу, Договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України є розірваним з 13.07.2014 року. За вказаних обставин з 13.07.2014 року пеня за договорам № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Оскільки у даній справі позивач просить стягнути пеню за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070029237100 від 06.12.2013 року, а саме за період з 30.11.2019 року по 09.08.2021 року, тобто поза межами дії договору, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази надання позивачами згоди на переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» за договорами банківського вкладу, договір про переведення боргу укладений між банком і ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», не створює правових наслідків для позивача. За таких обставин саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», є належним відповідачем у цій справі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaariv. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed