Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] (позивач), в інтересах якого діє адвокат Котенко Ірина Олександрівна, до [PERSON] (відповідач-1), Дніпровської міської ради (відповідач-2), в якому позивач просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 55-НД/55-Н від 23.05.1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований на Придніпровській товарній біржі та в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської міської ради» 29.04.1998 року в реєстрову книгу № 178 за № 25; визнати за [PERSON] , [INFO] рнокпп: [NUMBER] , право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина за заповітом та законом. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, інших спадкоємців немає. З метою отримання спадщини позивач звернувся до нотаріуса, до складу спадщини увійшло наступне майно: за заповітом квартира [ADDRESS] , на яку позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09.07.2015 року; за законом: житловий будинок та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом лише на вищевказану земельну ділянку, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок було відмолено з тих підстав, що відсутнє належне підтвердження права власності спадкодавця на вищевказаний будинок, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна № 55-НД/55-Н від 23.05.1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований на Придніпровській товарній біржі не був нотаріально посвідчений, що суперечить нормам ЦК 1963 року. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу було укладено та посвідчено на товарній біржі, в ньому малося застереження про те, що він не підлягає нотаріальному посвідченню, в подальшому право на будинок було зареєстровано в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської міської ради» 29.04.1998 року в реєстрову книгу № 178 за № 25, та отримано земельну ділянку для обслуговування цього домоволодіння в 2010 році, з урахуванням відсутності можливості нотаріального посвідчення договору у зв`язку зі смертю сторони (спадкодавця), просить визнати його дійсним та визнати за позивачем право власності, у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] на вищевказаний будинок. Ухвалою суду від 04.07.2025 року замінено первісного відповідача - Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради на належного - Дніпровську міську раду (ЄДРПОУ 26510514, 49000, м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75). Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач 1 в судове засідання не прибув, відзив на позов не надав, будь-які заяви чи клопотання до суду не надходили. Представник відповідача-2 надав суду заяву про розгляд справи без участі, рішення ухвалити відповідно до вимог чинного законодавства за наявними матеріалами. Відзив на позов не надано. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Дніпропетровська, громадянин України, рнокпп: [NUMBER] ,\~місце реєстрації\~за паспортом:\~ [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про його народження вказано матір`ю вказана [PERSON] . [PERSON] померла у віці 82 років, в м. Дніпропетровську, [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть. 12.02.2013 року позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та законом, після смерті матері. За життя мати позивача склала заповіт від 01.08.2005 року посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 3-5457. Згідно якого заповідачкою, на випадок її смерть заповідає [PERSON] належну їй квартиру, що знаходить за адресою: [ADDRESS] . 10.07.2015 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану квартиру. 13.07.2019 року позивачем подано заяви про прийняття спадщини після смерті матері, яка складається з земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:01:068:0133, площею 0,0491 га., розташована за адресою [ADDRESS] та домоволодіння за адресою [ADDRESS] . 13.07.2019 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті матері [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:01:068:0133, площею 0,0491 га., розташована за адресою [ADDRESS] , призначена для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 13.07.2019 року та 15.10.2024 року винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, якою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] після смерті гр. [PERSON] , померлої [INFO] . Дане рішення мотивоване тим, що договір купівлі-продажу від 23.05.1997 року за реєстраційним № 55-НД/55-Н, посвідчений генеральним директором біржі «Придніпровська товарна біржа» м. Дніпропетровська Камеко В.Ф. не посвідчено нотаріально, що суперечить нормам ст. 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), згідно якою договори купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Як вбачається з договору купівлі-продажу\~нерухомого майна\~№ 55-НД/55-Н\~від 23.05.1997\~року,\~укладений між\~ [PERSON] (проживаючий\~за адресою\~ [ADDRESS] ,\~продавець)\~та [PERSON] \~(проживаюча\~за адресою\~ [ADDRESS] , покупець ) зареєстрований на Придніпровській товарній біржі, продавець продав а покупець придбав житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Вказаний будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.11.1981 року та від 26.04.1996 року, виданих четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в БТІ м.Дніпропетровська 23.05.1997 за №178-25. За умовами п.п 9, 10 цього договору у відповідності до ст. 227 Цивільного кодексу України даний договір підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Договір укладено на виконання біржової угоди, зареєстрованої на Придніпровській товарній біржі 23.05.1997 за № 55-Н. На підставі ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі», даний договір зареєстровано на Придніпровській товарній біржі та не підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно долучених до матеріалів справи відомостей, зокрема відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» повідомлено, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою [ADDRESS] , містяться відомості про право власності за гр. [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.1997 зареєстрованого на Придніпровській товарній біржі за реєстром № 55-НД/55-Н та зареєстроване 29.04.1998 року в КП «ДМБТІ» ДОР. Також повідомлено, що [PERSON] був наданий Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 7257072 від 17.05.05. для дарування, але відомості щодо його використання згідно матеріалів інвентаризаційної справи відсутні. Долучено технічну документацію, власником значиться [PERSON] , [INFO] , [NUMBER] , її право власності на земельну ділянку підтверджувалось Державним актом на право власності на земельну ділянку. Щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 55-НД/55-Н від 23.05.1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований на Придніпровській товарній біржі, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 2 ст .47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. У відповідності зіст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а в даний момент сторона договору померла, суд з метою захисту інтересів добросовісних учасників цивільних правовідносин, та дотримання принципу правової визначеності, регламентованого Європейською конвенцією про захист прав і основоположних свобод, вважає можливим визнати дійсним договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований на Придніпровській товарній біржі. Окрім того, правові наслідки укладання такої угоди визнавались державою, що виразилось в реєстрації права на домоволодіння за [PERSON] в БТІ, видачею земельної ділянки під вказаним домоволодінням. Таке визнання є легітимним та відповідає меті цивільного обороту. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, перед судом постало питання щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказане домоволодіння, чи не буде порушувати таке судове визнання права власності публічний порядок та чи буде відповідати загальним засадами цивільного судочинства. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як зазначено у ч. 2 ст.\~41\~Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2). У ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч. 1\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ч. 1\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У ч. 1\~ст. 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5). Відповідно до\~ст. 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3). Згідно\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч. 1). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснено у п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» - право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). При цьому суд зазначає, що позивач в іншому порядку, ніж судовий, не може захистити свої права на прийняту ним спадщину, а завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Постановлення рішення про задоволення позову є забезпеченням права позивача на справедливий суд відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Враховуючи, що позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини але через наявні об`єктивні обставини не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, тому причини, через які позивач звернувся до суду за захистом свої прав щодо визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку, суд визнає обґрунтованими. Таким чином, з метою недопущення порушення спадкових прав позивача та відповідно відновлення її законних прав як спадкоємця, що відповідатиме верховенству права, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності, в порядку спадкування за законом після смерті матері. З урахуванням зазначеного вище у сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки підтверджені зібраними у справі доказами.

Outcome: approved