Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

18.11.2024 року Представник позивача АТ «Таскомбанк» - звернувся до Баштанського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якій просить суд: - стягнути з відповідача на користь позивача кредитну заборгованість за заявою-договором від 31.03.2023 року № 19678791_Restruct про надання кредиту, що станом на 05.11.2024 року становить 231939 грн. 44 коп., з яких: 161303 грн. 24 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 70636 грн. 20. - заборгованість по процентах; - стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.03.2023 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено Заяву-договір № 19678791_Restruct про надання кредиту. Відповідно до змісту кредитного договору кредитування відповідача здійснювалось на наступних умовах: загальна сума кредиту 173976 грн. 60 коп.; строк кредитування 60 місяців; спосіб надання коштів: безготівкове перерахування на поточний рахунок позичальника; розмір процентної ставки за користування кредитом: 0,01% річних; комісія за обслуговування кредитної заборгованості: 2,9 % щомісячно. Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 05.11.2024 року заборгованість утворилася заборгованість у сумі 231939 грн. 44 коп., з яких:161303 грн. 24 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 70636 грн. 20. - заборгованість по процентах та комісії. Повідомленням-вимогою АТ «Таскомбанк» позичальник був повідомлена про наявність заборгованості за кредитним договором та про необхідність її погашення. Однак зазначені порушення не були усунені, а заборгованість так і не була погашена. Враховуючи вказане, сторона позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розглядати справу у відсутності представника позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач 12.02.2025 року надав відзив на позовну заяву, в якому визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та заперечує проти стягнення заборгованості в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту. Звертає увагу суду на суперечності між позовними вимогами та розрахунком заборгованості, доданим до позовної заяви, а саме - в прохальній частині позову зазначено про стягнення заборгованості за процентами в сумі 706346грн. 20 коп., натомість відповідно до розрахунку - заборгованість по процентам 1 грн. 72 коп., заборгованість за комісією 70634 грн. Посилаючись на правову позицію, викладену Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.11.2021 року у справі № 204/224/21 наполягає, що умова кредитного договору про оплату комісії за обслуговування кредиту є нікчемною. Також вказує, що щомісячно сплачував грошові кошти по 5045 грн. 32 коп. на погашення заборгованості за кредитом, проте вони протиправно зараховувались банком як оплата комісії, а не тіла кредиту. Тому з урахуванням вже сплачених ним сум його заборгованість повинна складати 136076 грн. 64 грн. 18.02.2025 року відповідач подав заяву до суду про розгляд справи у його відсутності та невизнання позову в повному обсязі. 15.07.2025 року відповідач також звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності, натомість позов визнав частково, просив ухвалити рішення за наявними матеріалами справи. Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 25.11.2024 позов АТ «Таскомбанк» залишений без руху, наданий строк для усунення недоліків. 10.12.2024 року представник позивача надав до суду клопотання про усунення недоліків. Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 10.12.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У матеріалах справи міститься розписка відповідача від 23.01.2025 року про отримання копії ухвали суду про відкриття провадження, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке свідчить про отримання відповідачем судової повістки про виклик в судове засідання на 15. 07.2025 року, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з судовою повісткою виклик в судове засідання на 09.10.2025 року повернуто до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. З урахуванням позиції сторін про судовий розгляд у їхню відсутність та ухвалення рішення на підставі матеріалів справи суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, 31.03.2023 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено заяву-договір про надання кредиту на «Врегулювання кредитної заборгованості» № 19678791_Restruct про надання кредиту. Загальна сума кредиту -173976 грн. 60 коп.; строк кредиту - 60 місяців (з 31.03.2023 року по 31.03.2028 року); проценти за користування кредитом: 0, 001%; комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості, база розрахунку, порядок обчислення та сплати) - 2, 90% щомісячно (п. 1.2.1, 1.2.5, 1.2.8, 1.4 договору). Відповідно до п. 1.10 договору банк на умовах цієї заяви-договору зобов`язується надати Позичальнику споживчий кредит «Врегулювання кредитної заборгованості», а позичальник (споживач) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі на умовах, встановлених цією заявою-договором. Кредит надається на рефінансування заборгованості позичальника в АТ «Таскомбанк» у сумі 173976 грн. 60 коп., шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] , відкритий в АТ «Таскомбанк». Протягом строку дії заяви-договору розміри процентів та комісій залишаються незмінними. Згідно з п. 1.11 договору цією заявою-договором позичальник доручає банку проведення дебетового переказу коштів для погашення заборгованості за кредитним договором № 7485065140 від 27.11.2020 року у сумі 173976 грн. 60коп., з поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Таскомбанк», на рахунок № [NUMBER] АТ «Таскомбанк». Згода дебетування рахунку позичальника (споживача) за цим пунктом заяви-договору є безвідкличною. 03.06.2024 року АТ «Таскомбанк» направило [PERSON] повідомлення-вимогу про дострокове повернення кредиту. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором від 31.03.2023 року станом на 31.05.2024 року становить 140395 грн. 07 коп. - основного боргу; 0,11 грн. - строкова заборгованість за відсотками; 20908 грн. 17 коп. - простроченого боргу; 1 грн. 04 коп. -простроченої заборгованості за процентами; 40362 грн. 56 коп. -простроченої комісії; 5045 грн. 32 коп. - строкової комісії. До матеріалів справи також долучено:паспорт споживчого кредиту за продуктом «Врегулювання кредитної заборгованості», Публічна пропозиція (оферта) АТ ««Таскомбанк» на укладення Договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту «Sportbank», розрахунок заборгованості по кредитному договору № 19678791_Restruct від 31.03.2023 р., укладеному з позичальником [PERSON] станом на 05.11.2024 р., виписку по особовому рахунку [PERSON] ,статут АТ «Таскомбанк». Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). У ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Так, суд бере до уваги, що відповідач після отримання кредиту користувалася кредитним коштами, що підтверджується випискою з рахунку та відповідачем не оспорюється. Суд також враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. Окремо суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення «favorcontractus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Суд звертає увагу на правові висновки, наведені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі № 333/5483/20 (провадження № 61-19321св21), а саме: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Таким чином, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту. Відповідна правова позиція Верховного Суду є сталою. На підтвердження своїх вимог щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та прострочених відсотків АТ «Таскомбанк» надало належні, достатні та допустимі докази, зокрема, первинні бухгалтерські документи про зарахування на рахунок позичальника визначених договором кредитних коштів (виписка по особовому рахунку). Як вбачається із матеріалів справи, у відповідача станом на 05.11.2024 року утворилась заборгованість, яка складає 231939 грн. 44 коп., з яких: 161303 грн. 24 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 1 грн. 72 коп. - заборгованість за відсотками; 70634 грн. 48 коп. - заборгованість по комісії. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 року № 913/618/21, справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Матеріалами справи підтверджено вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості по тілу кредиту, прострочених відсотків за кредитом. Проте суд враховує аргументи відповідача щодо суперечності в структурі суми заборгованості, вказаний позивачем в позовній заяві та у наданих доказах, а саме - 70636 грн. 20 коп. Так, в тексті позовної заяви вказана сума названа заборгованістю по процентах і комісії, в тому числі простроченої, в прохальній частині це - заборгованість по процентах. Натомість з наданого АТ «Таскомбанк» розрахунку та згідно з виписками з особового рахунку відповідача вбачається, що ця сума складається із заборгованості по річних процентах 1 грн. 72 коп. та 70634 грн. 48 коп. заборгованості по комісії. З огляду на викладене суд доходить висновку, що фактична заборгованість відповідача, підтверджена належними доказами, становить 231939 грн. 44 коп., з яких: 161303 грн. 24 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 1 грн. 72 коп. - заборгованість за відсотками; 70634 грн. 48 коп. - заборгованість по комісії. Також суд погоджується з позицією відповідача щодо протиправності стягнення комісії. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність і безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідні висновки містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Так, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (abinitio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipsoiure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (ergaomnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (exofficio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Такі висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі № 359/12165/14-ц. Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення п. 1.4 заяви-договору про надання кредиту на «Врегулювання кредитної заборгованості» № 19678791_Restruct та вимоги про стягнення суми 70634 грн. 48 коп., зазначеної в позові як проценти за обслуговування кредиту, натомість визнаною судом комісією за обслуговування кредиту, є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 року у справі № 727/5461/23. Отже, враховуючи викладене вимога позивача про стягнення з відповідача70634 грн. 48 коп., які нараховані, як комісія за обслуговування кредитної заборгованості, є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає. З розрахунку заборгованості по кредитному договору № 19678791_Restruct від 31.03.2023 року, виписки з особового рахунку відповідача за період з 31.01.2023 по 05.11.2024, вбачається, що протягом строку дії цього кредитного договору банком безпідставно - за нікчемною умовою договору зараховано на погашення комісії сплачені відповідачем грошові кошти у розмірі 30271 грн. 92 коп., а тому вказану суму слід зарахувати на погашення заборгованості, заявленої до стягнення позивачем у загальному розмірі 161304 грн. 96 коп. (161303 грн. 24 коп. заборгованість по тілу кредиту + 1 грн. 72 коп. заборгованість по процентам). Таким чином, заборгованість, що підлягає стягненню за даним позовом, складає 131 033 грн. 04 коп., з яких 131031 грн. 32 коп. заборгованість по тілу кредиту, 1 грн. 72 коп. заборгованість по процентам. Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2783 грн. 27 коп. розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача [PERSON] на користь АТ «Таскомбанк» слід стягнути 1558 грн. 63 коп. (56 % від 2783 грн. 27 коп.) судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial