Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 05.08.2025 [PERSON] через свого представника адвоката Апазіді К.Ю. звернувся до Салтівського районного суду міста Харкова з позовною заявою до [PERSON] в обґрунтування якої зазначив, що 29.09.2016 до позивача звернувся відповідач з проханням позичити йому 50000 доларів США. Ураховуючи, що позивач добре знав відповідача і на той час у позивача була така сума грошей, він погодився позичити відповідачу 50000 доларів США за умови повернення зазначеної вище суми до 01.07.2019. Якщо повернення боргової суми буде прострочено, то на відповідача накладається пеня у розмірі 1% в місяць на залишок неповерненої суми. На цих умовах позивач та відповідач уклали договір позики, на підтвердження передачі грошей [PERSON] власноруч написав позивачу розписку і отримав гроші, однак у вказаний в розписці строк свої зобов`язання не виконав. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою повернути гроші, однак [PERSON] гроші позивачу не повернув. Період прострочення станом на 16 липня 2025 року складає 72 місяці, пеня у розмірі 1% від 50000 доларів США дорівнює 500 доларів США на місяць, отже за 72 місяці пеня склала 36000 доларів США. Відповідно до відомостей з офіційного сайту НБУ, станом на 04.08.2025 курс гривні до долару США складає 41,7644, таким чином заборгованість відповідача складає 3591738,4 грн. Крім того, між позивачем та Адвокатським бюро «Апазіді» укладений договір про надання правової (правничої) допомоги № 01032023 від 01.03.2023, на виконання умов зазначеного договору, попередній розрахунок вартості послуг адвоката становить 44000 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 50000 доларів США, що за курсом НБУ на 04.08.2025 становить 2088220 грн, пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 36000 доларів США, що за курсом НБУ на 04.08.2025 становить 1503518,40 грн, судовий збір у розмірі 12112,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 44000,00 грн. Аргументи учасників справи. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі, надав пояснення відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, не заперечував проти розгляду справи за відсутністю відповідача. Відповідач у судові засіданні не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, подав відзив на позовну заяву. Суд, зі згоди представника позивача, розглянув справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів. 08.09.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він позовну заяву не визнав, послався на сумніви у дійсності розписки та існуванні її оригіналу. Щодо пені зазначив про неправильність її нарахування, оскільки остання розраховується у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення, а нарахування 1% від суми боргу за кожен місяць прострочення протирічить вимогам ч. 3 ст. 549 ЦК України. Відповідач посилається на Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України, які, на його думку, звільняють його від сплати неустойки (штрафу, пені) у період дії карантину та воєнного стану. Просив суд застосувати позовну давність при розгляді цивільної справи, витребувати у позивача оригінал боргової розписки від 19.07.2016 для його вивчення, залучення до матеріалів справи та вирішення питання подання відповідачем клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, відмовити у задоволенні позовних вимог. 12.09.2025\~представником позивача\~подано відповідь\~на відзив,\~у якому\~останній зазначив\~таке:\~відповідач прямо\~не заперечує\~фактів отримання\~коштів у\~борг і\~написання власноручно\~вказаної боргової\~розписки,\~а лише\~вказує на\~сумнів щодо\~наявності її\~оригіналу.\~Таким чином,\~аналізуючи доводи,\~викладені у\~пункті другому\~відзиву,\~можна дійти\~висновку,\~що [PERSON] \~фактично визнає\~факт існування\~та дійсності\~боргової розписки\~як документу,\~що ним\~підписувався.\~Заперечення відповідача\~стосуються виключно\~умов нарахування\~пені,\~а не\~дійсності чи\~справжності самого\~документа. Умова про пеню погоджена сторонами під час укладення договору позики, отже є дійсною, а доводи відповідача не мають правового підґрунтя. Відповідач посилається на Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України, які, на його думку, звільняють його від сплати неустойки (штрафу, пені) у період дії карантину або воєнного стану. На думку представника позивача, відповідно до зазначених положень, звільнення від сплати неустойки стосується грошових зобов`язань, наданих банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), а договір позики укладений між двома фізичними особами, що регулюється главою 71 ЦК України («Позика»). Відносини між сторонами не мають ознак споживчого кредитування, оскільки позивач не є банком чи іншою фінансовою установою. Отже норми, які передбачають звільнення від сплати неустойки у період дії карантину та воєнного стану, не застосовуються до правовідносин між сторонами. Відповідач у своєму відзиві заявляє клопотання про застосування судом позовної давності, вважаючи, що вона сплинула як для стягнення основної суми боргу, так і для стягнення пені. Однак, відповідачем не враховані положення п.п. 15, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, які були чинними на момент звернення позивача до суду з позовом, відповідно до яких перебіг позовної давності зупинений. Карантин діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року. Воєнний стан введено з 24 лютого 2022 року та постійно продовжувався, у тому числі станом на сьогодні. Згідно з борговою розпискою, строк повернення коштів настав 01.07.2019, отже перебіг трирічної позовної давності розпочався з 01.07.2019. На момент її зупинення у зв`язку з карантином (12.03.2020) минуло 255 днів, тобто менше року. Оскільки позовна давність була зупинена на підставі законодавства, що діяло на момент звернення до суду (04.08.2025), вона не спливла. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 11.08.2025 позовну заяву залишено без руху, надано термін на усунення недоліків. 13.08.2025 на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху представником позивача подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 14.08.2025 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 25.09.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування оригіналу розписки для його вивчення, залучення до матеріалів справи та вирішення питання подання відповідачем клопотання про призначення експертизи. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. З копії боргової розписки, долученої до матеріалів справи, оригінал якої досліджено судом у судовому засіданні та повернуто представнику позивача за клопотанням останнього, установлено, що 29.07.2016 [PERSON] отримав від [PERSON] 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, зобов`язався повернути вказану суму до 01.07.2019. У разі несвоєчасного повернення суми згодний на нарахування пені у розмірі 1% на місяць на залишок неповерненої суми (а.с. 9). Отже судом установлено, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Доказів повернення відповідачем боргу чи його частини суду не надано. Згідно із розрахунком, викладеним позивачем у позовній заяві, пеня станом на 16 липня 2025 року за 72 місяці (у розмірі 1% від 50000 доларів США дорівнює 500 доларів США на місяць), складає 36000 доларів США. Відповідно до відомостей з офіційного сайту НБУ, станом на 04.08.2025 курс гривні до долару США складає 41,7644, таким чином загальна заборгованість відповідача, згідно із розрахунком позивача, складає 3591738,4 грн. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Норми права щодо укладення договору позики в іноземній валюті. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21). Висновок суду щодо договору позики, укладеного в іноземній валюті. На підставі наданих доказів судом встановлено, що боргова розписка за своєю правовою природою є договором позики, містить умови отримання позичальником у борг грошей, зобов`язання їх повернення, дату укладення договору, дату повернення коштів, отже між сторонами укладений договір, де сума виконання зобов`язання визначена в іноземній валюті, проте відповідач порушив зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Отже, відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у такій самій сумі, кількості, такого самого роду, що і були отримані від позивача в доларах США без посилання на еквівалент у гривні, як того просить позивач. Щодо пені, періоду її нарахування та застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Відповідно до статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом положень параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18)). Згідно зі статтею 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Згідно з частиною першою статті 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Верховний Суд у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 (провадження № 61-14740св23), від 21 січня 2025 року у справі № 751/3052/23 (провадження № 61-17991св23) підтримав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23). Висновок суду щодо пені, періоду її нарахування та застосування пунктів 15 і 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Судом установлено, що у разі несвоєчасного повернення суми, відповідач згодний на нарахування пені у розмірі 1% на місяць на залишок неповерненої суми, що не суперечить ст.ст. 549-551 ЦК України, отже посилання відповідача, що нарахування 1% від суми боргу за кожен місяць прострочення, а не за день кожен день протирічить ч. 3 ст. 549 ЦК України та тягне за собою визнання судом змісту боргової розписки у цій частині недійсним є помилковим, необґрунтованим та суперечить основним засадам цивільного судочинства свободі договору. Сторони погодили неустойку у разі порушення зобов`язання, яку назвали пенею та визначили її фіксований щомісячний розмір 1% від залишку неповернутої суми. Суд вважає, що до цих правовідносин не може бути застосований п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки прострочення виконання відповідачем зобов`язання виникло 02.07.2019, тобто до початку введення карантину в Україні - 12.03.2020, отже підстав для звільнення від обов`язків сплатити на користь позикодавця пені за таке прострочення немає. Щодо застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд погоджується з позицію відповідача, що цей пункт розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки між сторонами фактично укладений договір позики у простій письмовій формі, за яким позикодавець надав позичальнику на певний строк у борг визначену суму грошових коштів, при цьому закон не містить обмежень у застосуванні залежно від складу сторін договору (юридичні чи фізичні особи). Оскільки основне зобов`язання визначено сторонами в доларі США, відтак пеня має бути стягнута у валюті зобов`язання. Таким чином, пеня має бути стягнута за період з 02.07.2019 до 24.02.2022, тобто за 31 повний місяць у розмірі 15500 доларів США (50000х1%х31=15500). Щодо строків позовної давності. Відповідно ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до положень ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 з 12.03.2020 на всій території України встановлений карантин, строк якого неодноразово продовжувався. В останнє КМУ постановою від 23.12.2022 р. № 1423 вніс зміни, зокрема, до Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023. Згідно із законом від 30.03.2020 № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020. Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції закону №540-IX перелічені всі статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Відповідно до п.12 «Перехідних і прикінцевих положень» ЦК України продовжено під час карантину строки загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, ст.ст. 257, 258 цього Кодексу. Разом з тим, Законом України від 15.03.2022 № 2120-розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»(зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено, цей Закон набрав чинності 04.09.2025. Висновок суду щодо строків позовної давності. Судом установлено, що відповідач мав повернути борг до 01.07.2019, отже починаючи з 02.07.2019 розпочався перебіг трирічного строку позовної давності, але з урахуванням п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, перебіг позовної давності продовжений на строк дії карантину. Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочення повернення боргу з 02 липня 2019 року перебуває у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності. Таким чином строк позовної давності для вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу на дату подання позову (08.08.2025) не закінчився, отже доводи позивача в обґрунтування застосування строків позовної давності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Висновки суду. На підставі викладеного суд вважає доведеним, що договір містить умови отримання позичальником у борг грошей у розмірі 50000 доларів США, зобов`язання їх повернення, дату укладення договору, дату повернення коштів, відповідальність позичальника у разі невиконання зобов`язання, отже між сторонами укладений договір, де сума виконання зобов`язання визначена в іноземній валюті. Ураховуючи викладене суд вважає, що на користь позивача з відповідача має бути стягнуто суму боргу в іноземній валюті доларах США. Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував самого факту отримання грошей, а посилався на сумніві у наявності оригіналу розписки у позивача, які спростовані у судовому засіданні шляхом її пред`явлення суду. Пеня розрахована позивачем у відповідності до умов договору, тому має бути стягнута, але частково, у межах періоду з 02.02.2019 до 24.02.2022 за повні 31 місяці у розмірі 15500 доларів США. Строк позовної давності позивачем не порушений, оскільки її перебіг був продовжений на підставі п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Таким чином позов має бути задоволений частково на загальну суму 65500 доларів США, з яких: 50000 доларів США сума основного боргу, 15500 доларів США сума пені. Розподіл судових витрат. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду із позовом сплачено 12112,00 грн судового збору, позов задоволений судом частково на 76,16%, отже з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 76,16% від сплаченого судового збору, що складає 9224,50 грн. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивач у позовній заяві посилався на наявність витрат на понесену професійну допомогу, вказав їх орієнтовний розмір та те, що остаточна сума буде вказана у заяві, поданій після ухвалення рішення. Отже, протягом п`яти днів з моменту отримання рішення суду позивач має право подати до суду заяву про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат.

Outcome: partial