Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» звернулось до Святошинського районного суду міста Києва із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 91 606,62 грн. Крім того, позивач просить покласти судові витрати на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.09.2021 року між АТ «ОТП БАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір №2037442858, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 48 650 грн. Кредитні кошти надано на споживчі цілі. Процентна ставка 40% річних. Тип процентної ставки фіксована. Позивачем зазначено, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. Натомість, станом на 21.06.2024 року за кредитним договором загальна сума заборгованості за кредитом становить 91 606,62 гривень. 21.06.2024 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу №21/06/2024, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором №2037442858 від 09.09.2021 року, укладеним між АТ «ОТП БАНК» та відповідачем. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 21.06.2024 року за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 91 606,62 гривень. На підставі викладеного позивач просить суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі та стягнути із відповідача на його корить заборгованість за кредитним договором, вирішити питання судових витрат. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 28 травня 2025 року від позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу [PERSON] , [INFO] , копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялись на її зареєстроване місце проживання відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру - [ADDRESS] . Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, поштовий конверт повернувся до суду без вручення. На довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання». Суд повторно направив копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками на зареєстроване місце проживання відповідача. Поштовий конверт повторно повернувся до суду без вручення, на довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням терміну зберігання». Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд також звертає увагу, що листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22). Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, відповідно до якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Оскільки розгляд справи відбувається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони у судове засідання не викликалися. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов наступного висновку. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 09.09.2021 року між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2037442858, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 48 650 грн. Кредитні кошти надано на споживчі цілі. Процентна ставка 40% річних. Тип процентної ставки фіксований. Повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати Позичальником ануїтетних платежів на рахунок погашення боргових зобов?язань, реквізити якого визначені у Додатку 1 до Кредитного договору (п.1.3). Дата остаточного повернення кредиту 09 вересня 2026 року. АТ «ОТП БАНК» здійснило переказ коштів, відповідно до умов договору №2037442858, безготівковим зарахуванням на рахунок [PERSON] , зазначений нею при укладенні кредитного договору, що вбачається із виписки по рахунку за період з 09 вересня 2021 року по 21 червня 2024 року. Крім того, із виписки за договором вбачається, що відповідач користувалася кредитною карткою, знімала та поповнювала готівку, тобто реалізувала своє право на користування кредитними коштами. Таким чином, із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що АТ «ОТП БАНК» виконало умови договору та здійснило переказ коштів, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. 21 червня 2024 року між Акціонерним товариством «ОТП БАНК» (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» (Фактор) укладено договір факторингу №21/06/2024, за умовами якого Клієнт (Первісний Кредитор) передає, а Фактор (Новий Кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить Клієнту, і стає кредитором за Кредитними договорами, укладеними між Клієнтом і Боржниками, в розмірі Портфеля Заборгованості згідно Реєстру Боржників (п. 1.1 Договору). Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату відповідно до умов цього договору (п. 1.2 Договору). Ліміт фінансування та платежі узгоджені сторонами у розділі 7 Договору. До матеріалів справи долучена платіжна інструкція №3073 та №3074 від 21 червня 2024 року з яких вбачається, що ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» здійснило на користь АТ «ОТП БАНК» перерахування коштів у розмірі 6 050 700,06 грн. та 162,99 грн. відповідно, на оплату права грошової вимоги за договором факторингу №21/06/24 від 21.06.2024 року по реєстру боржників №1 та №2 відповідно. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» своє грошове зобов?язання перед АТ «ОТП БАНК» відповідно до Договору факторингу №21/06/24 від 21.06.2024 року виконало у повному обсязі. Як вбачається із акту приймання-передачі Реєстру Боржників №1 та №2 від 21 червня 2024 року до Договору Факторингу №21/06/2024, Клієнт передав, а Фактор прийняв згідно з вимогами п. 8.3 Договору Реєстр Боржників №1 та №2. Кількість боржників за актом №1: 12 199, загальна сума заборгованості: 216 096 409,58 гривень; за актом №2 - 29, загальна сума заборгованості 5 821,25 гривень. Відповідно до витягу з реєстру боржників №1 до Договору Факторингу №21/06/2024 від 21 червня 2024 року, Клієнт передав, а Фактор прийняв право вимоги, зокрема до: [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] за кредитним договором №2037442858 від 09.09.2021 року у загальному розмірі 91 606,62 грн. з яких заборгованість по тілу кредиту 47 092,38 грн. та по відсоткам 44 514,24 грн. Згідно з положеннями ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» надало суду належні та достатні докази наявності права вимоги до [PERSON] у загальному розмірі 91 606,62 грн. з яких заборгованість по тілу кредиту 47 092,38 грн. та по відсоткам 44 514,24 грн. Позивач стверджує про те, що всупереч умовам договору від 09.09.2021 року відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, що створило заборгованість у розмірі 91 606,62 грн. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором №2037442858, [PERSON] , станом на 21.06.2024 року, має загальну заборгованість у розмірі 91 606,62 грн. Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, суд доходить висновку, що відповідач, як позичальник, отримав кошти за кредитним договором та не повернув їх у визначені строки, не сплатив погоджені сторонами договору відсотки по кредиту, отже має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеним договором факторингу. При цьому, доказів виконання наявних грошових зобов`язань ані перед позивачем у справі, ані перед попередніми кредиторами відповідачем суду не надано. Суд враховує, що кошти зараховувалися на рахунок [PERSON] , який нею зазначено при укладенні кредитного договору. [PERSON] користувалася кредитними коштами, здійснювала часткове погашення суми заборгованості. Згідно з частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, те, що згідно з розрахунком заборгованості за вищезазначеним договором, яку відповідач мала повернути кредитору, але такого повернення не здійснила, суд доходить висновку, що заборгованість за зазначеним договором підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 91 606,62 грн. Стороною відповідача не надано будь-яких доказів в розумінні положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на спростування даних обставин як на підтвердження своїх заперечень проти позову. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №2037442858 від 09.09.2021 року у загальному розмірі 91 606,62 грн. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивач у поданому позові просить стягнути із відповідача на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200,00 грн. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано: договір про надання правничої допомоги №03-07/24 від 03.07.2024 року, укладений між ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» та Адвокатом Литвиненко О.І.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9438/10, видане на ім?я Литвиненко О.І.; акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2024 року щодо надання правничої допомоги по справі за позовом до [PERSON] на загальну суму 9 200,00 гривень; та платіжну інструкцію №4954 від 01 жовтня 2024 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Так, учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом. Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, врахувавши те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а від відповідача не надходили заперечення щодо суми витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 9 200,00 грн. витрат на правову допомогу. Щодо судових витрат по сплаті судового збору. Позивач надає суду платіжну інструкцію № 2028 від 05 травня 2025 року, зі змісту якої вбачається, що ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» здійснило платіж у розмірі 3 028 гривень 00 копійок на сплату судового збору за подачу позовної заяви до [PERSON] до Святошинського районного суду міста Києва. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у розмірі 3 028 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved