Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним договору позики та зняття арешту з майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] не підписував і, відповідно, не укладав будь-якого договору позики з [PERSON] . Однак, 22 лютого 2022 року [PERSON] (надалі також - Відповідач) подав до Києво-Святошинського районного суду Київської області договір позики від 10 вересня 2019 року, який не укладався і не підписувався Позивачем, і на підставі вказаного договору позики Відповідач [PERSON] подав позовну заяву про стягнення з [PERSON] за вказаним договором позики заборгованості в розмірі 7 500 000,00 грн., 1 652 260,27 грн. - проценти за користування позикою, 1 482 666,16 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, 447 545,53 грн. - інфляційні втрати та 121 862,97 грн. - 3 % річних, нарахованих відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому, навіть будь-яких претензій до подання позову на адресу [PERSON] . Відповідачем не надсилалося, що додатково свідчить про його намагання не стягнути грошові кошти, які [PERSON] в нього не позичав/не одержував, а саме заволодіти житловим будинком, який належить [PERSON] та його синам - [PERSON] та [PERSON] , - шляхом спочатку накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку, а в подальшому - на підставі договору, який [PERSON] не підписував (не укладав), звернення стягнення за рахунок вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Зважаючи на позовну заяву [PERSON] та його заяву про забезпечення позову, Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 13.07.2022 р. наклав арешт на: - 1/2 частину житлового будинку загальною площею 488,1 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; - 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,114 га з кадастровим номером 3222484001:01:016:0066, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, вказану ухвалу/арешт обґрунтовано наявністю начебто ризиків, що [PERSON] відчужить 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки в зв`язку з тим, що ним 07.07.2023 р. нібито подано (замовлено) оголошення до газети Aviso.ua в № 8 від 11.07.2022 року, в якій опубліковано оголошення про продаж 1/2 частини вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Вказані факти спростовані доказами, зібраними по справі № 369/2856/22: 1. Копія адвокатського запиту від 26.07.2023 р. (з додатком) до редакції газети Aviso.ua - на 4 арк.; 2. Копія відповіді СУАБ ТОВ "Пронто-Київ" редакції газети Aviso.ua з додатками - на 5 арк.: - копія газети Aviso.ua № 8 від 11.07.2022 року (оголошення про продаж); - копія листування в застосунку Vaber редакції газети Aviso.ua з 07.07.2022 р. з абонентом за номером [NUMBER] ; - копія меморіального ордеру від 07.07.2022 р. про сплату за оголошення; 3. Копія адвокатського запиту від 04.08.2022 р. до ПАТ "Київстар" (з додатками) на 7 арк.; 4. Копія відповіді ПАТ "Київстар" від 05.08.2022 р. на 2 арк. 5. Копія адвокатського запиту від 18.08.2022 р. до ПАТ "Київстар" на 2 арк.; 6. Копія відповіді ПАТ "Київстар" від 19.08.2022 р. на 2 арк. 7. Копія виписки по рахунку [PERSON] щодо користування мобільним зв`язком та інтернетом в Швейцарії в період з 10.06.2022 р. по 09.07.2022 р. на 18 арк. Згідно вказаних документальних даних (доказів) чітко вбачається штучно створену ситуацію для імітування начебто бажання [PERSON] відчужити 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , що не відповідає дійсності, так як телефон [NUMBER] , з якого здійснювалося замовлення вказаного оголошення, не належить [PERSON] , що підтверджується відповіддю ПАТ "Київстар" від 19.08.2022 р. Крім цього, [PERSON] згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 05.07.2023 р. в цей час - 07.07.2022 р. - перебував за межами України, і там перебуває вже з 14.09.2021 р. (вже 2 роки), а отже йому не було сенсу робити оголошення 07.07.2022 р., коли договори купівлі-продажу нерухомості згідно вимог ст. 657 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підлягають нотаріальному посвідченню в Україні, та крім цього, [PERSON] не мав можливості здійснити оплату за меморіальним ордером від 07.07.2022 р. та одержати у відділенні Нова пошта 1 примірник газети в ці ж дати (як зазначено в листуванні в Viber). Єдиною зацікавленою особою в таких діях був і є Відповідач - [PERSON] , щоб створити хибні враження та ввести суд в оману для формування переконання, що "існує ризик відчуження майна, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову". Все це свідчить про штучно створені документи та обставини [PERSON] , щоб в подальшому видати бажану для нього ситуацію за дійсну, а саме: створити враження про наявність укладеного/дійсного договору позики та ризику відчуження вказаного житлового будинку та земельної ділянки, щоб створити штучні обставини, посилаючись на які він міг би переконувати суд в наявності боргу та в необхідності накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , які належать Позивачеві - [PERSON] та його синам - [PERSON] та [PERSON] . Саме вказані дії невстановлених осіб, а не [PERSON] , створили хибні враження і підстави у суду щодо наявності "ризиків відчуження майна, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову", які спростовані в подальшому в процесі з`ясування дійсним обставин замовлення та публікації вказаного оголошення. В ухвалі Києво-Святошинський районний суд Київської області від 13.07.2023 р. по справі № 369/2856/22 в основу обгрунтування нібито наявності підстав для накладення арешту поклав наступні висновки/обставини: "Відповідно до матеріалів справи предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 11204334,90 грн. Відповідно до матеріалів справи, а саме газети Aviso.ua № 8 від 11.07.2022 року вбачається, що відповідач намагається відчужити 1/2 частину житлового будинку загальною площею 488,1 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,114 га (кадастровий номер 3222484001:01:016:0066, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Тобто, існує ризик відчуження майна, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову." Однак, саме на підставі спростованих в подальшому після 13.07.2023 р. обставинах, 13.07.2023 р. Києво-Святошинський районний суд Київської області наклав арешт на майно [PERSON] в інтересах саме [PERSON] за його ж заявою від 13.07.2023 р. про забезпечення позову, яке сторона [PERSON] не мала можливості спростувати документами, які були здобуті згодом, проте були відсутні на дату заявлення відповідного клопотання з об`єктивних причин, оскільки сторона [PERSON] не знала ні про заявлене клопотання та його зміст і додатки, і не було надано судом часу на спростування аргументів клопотання про забезпечення позову, і тому що [PERSON] не здійснював жодних подібних дій, спрямованих на відчуження 1/2 житлового будинку та земельної ділянки. Та і в цьому був і є відсутній сенс, так як власником іншої 1/2 частини будинку та земельної ділянки є його сини, і є нераціональним відчужувати невиділену в натурі частину чужій особі, щоб ускладнити потім користування вказаним житлом своїм синам та дружині і собі, де вони всією сім`єю проживають. Крім цього, відчуження (купівля-продаж) такої частини, не виділеної в натурі, є недоречним і нераціональним, нерентабельним для покупців. Якщо б [PERSON] дійсно реально мав намір відчужити 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, то сенс був у продажі всього будинку, більш вірогідно був би придбаний весь будинок, аніж 1/2 його частина, ще й не виділена в натурі, що ускладнювало б користування як покупцем, так і його синам. Тим самим вказаними діями [PERSON] порушуються права власності [PERSON] на 1/2 житлового будинку та 1/2 земельної ділянки, які гарантовані ст.ст.13,41 Конституції України, ст.ст. 316,321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Всі вказані дії вчинені завдяки поданню Відповідачем до суду копії договору позики від 10.09.2019 р., який [PERSON] з ним не укладав, не підписував. В зв`язку з цим позовна вимога про недійсність договору позики від 10.09.2019 року є пов`язаною з позовною вимогою про зняття арешту з майна, оскільки в разі визнання договору недійсним відпадає підстава для арешту майна, взагалі. Тим більше, що арешт накладено на підставі даних, якими суд введено в оману і які не мають жодного відношення до поведінки/дій позивача [PERSON] . Неукладеність/недійсність договору позики полягає і підтверджується наступним. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частинами першою та четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення, правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України. Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли, такий правочин є недійсним, оскільки підпис на правочині проставлено не вказаною в ньому стороною, а якоюсь особою, яка не мала на це повноважень. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис сторони або уповноваженої особи є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Позивач зазначає, що він не підписував з Відповідачем договір позики від 10.09.2019 і жодну особу на таке підписання не уповноважував, гроші від Відповідача не отримував. Тому «договір позики», який наданий Відповідачем в якості доказу у справі № 369/2856/22, є недійсним в зв`язку з його неукладеністю, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не підписаний його стороною, є неукладеним і є, відповідно, недійсним. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, Позивач має право на такий захист своїх прав, що полягає у визнанні судом «договору позики» від 10.09.2019 р. недійсним внаслідок його неукладеності та, відповідно, як наслідок і в знятті арешту з нерухомого майна Позивача - [PERSON] [PERSON] вважає, що «договір позики» від 10.09.2019 р., який наданий [PERSON] у справі № 369/2856/22 до Києво-Святошинського суду Київської області, є неукладеним. Тому [PERSON] не мав та не має зобов`язань зі сплати грошових коштів на користь [PERSON] і, як наслідок, сплати процентів, штрафних санкцій, інфляційних втрат чи трьох відсотків річних. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В зв`язку з цим [PERSON] має пояснити наступне. Ознайомившись із так званим договором позики від 10.09.2019 р., [PERSON] наголошує ще раз на тому, що договір позики від 10.09.2019 з [PERSON] не підписував. А тому звертає увагу суду на наступне. По-перше, в "договорі позики" вказано, що він нібито підписаний [PERSON] , паспорт якого виданий 30.05.2019 р., однак, відповідно до копії паспорта Відповідача, наданого ним самим суду у справі № 369/2856/22, його паспорт виданий 03 березня 2007 року, отже невідомо, яким [PERSON] підписувався договір позики. По-друге, навіть візуально підписи Відповідача, зроблені в його паспорті, в тому числі в 2019 році при вклеюванні фотокартки у віці 45 років, тобто приблизно в той же період, що і наданий ним нібито підписаний ним та Позивачем "договір позики", абсолютно відрізняються між собою, що додатково ставить під сумнів підписання його хоча б кимось з вказаних в такому договорі сторін. По-третє, у пункті 2 договору позики від 10.09.2019 вказана мета позики: для загальних корпоративних цілей Позичальника та для поповнення обігових коштів. Доводить до відома суду, що [PERSON] не був та не є бенефіціаром та/або керівником жодного підприємства, установи, організації, для корпоративних цілей яких би було необхідно брати позику та поповнювати обігові кошти. По-четверте, у пункті 3 договору позики від 10.09.2019 вказано, що, нібито, на момент укладання договору грошові кошти в сумі 7 500 000,00 грн. Позикодавець передав Позичальнику в повному обсязі. Звертає увагу суду, що: 1) у вищевказаному пункті договору не зазначено, в якому форматі [PERSON] , нібито, передав кошти [PERSON] : у готівковій чи безготівковій формі; 2) [PERSON] не надавав жодних доказів передачі та прийняття зазначених коштів [PERSON] ; 3) наголошує, що [PERSON] жодних коштів від [PERSON] не отримував. По-п`яте, у пункті 9 договору позики від 10.09.2019 вказано, що позика забезпечується всім майном і коштами, що належить Позичальнику. Звертає увагу суду, що правочини щодо забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном вчиняється не лише у письмовій формі, а й підлягають нотаріальному посвідченню (статті 547, 577 ЦК України). По-шосте, у пункті 12 договору позики від 10.09.2019 вказано, що договір складено у двох примірниках - для Позичальника і Позикодавця. [PERSON] подав один примірник договору позики від 10.09.2019, зазначивши, що це є, нібито, оригінал. [PERSON] наголошує, що договір позики від 10.09.2019 р. з [PERSON] не підписував. Вважає, що примірник, поданий [PERSON] , є підробленим, а другого примірника немає і він взагалі не може мати місця, оскільки договір позики від 10.09.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] не підписувався. Вказаними діями [PERSON] порушуються права [PERSON] щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїми грошовими коштами, на які в такий спосіб посягає Відповідач. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial