Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У червні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, [PERSON] , в якому, з урахування збільшення позовних вимог від 19.09.2024 року, просить: - визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м.; - визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження Сектору приватизації житла Сєвєродонецької міської ради від 12.10.1994 року № 8704 [PERSON] належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м. Іншими співвласниками вказаної квартири є: [PERSON] , який помер [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ; [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Наведена інформація підтверджується відповіддю Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 17.01.204 № 55ВС/3Г. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а [PERSON] - батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 01.07.1977.та матір позивача [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка) № 337833675 від 04.07.2023, відповідно до якої здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. 02.02.2016 № 212. Після смерті [PERSON] , а саме [INFO] відкрилась спадщина у вигляді 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є діти [PERSON] та [PERSON] . При цьому, позивач посилається на те, що в розумінні ч.3 ст. 1268 ЦК, спадщину у вигляді 2/3 часток квартири [ADDRESS] він прийняв, оскільки постійно мешкав та був зареєстрований разом із спадкодавцем [PERSON] . [PERSON] до нотаріуса не зверталася для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , спадщину не прийняла та зареєстрована за іншою адресою. Через військову агресію російської федерації було знищено/втрачено/оригінал правовстановлюючого документу на вказану квартиру, 1/3 частку якої належить позивачу на праві власності свідоцтво про право власності виданого на підставі розпорядження Сектору приватизації житла Сєвєродонецької міської ради від 12.10.1995 № 8704. Крім того, в період активної фази бойових дій було суттєво пошкоджено сам об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] . Відповідно до відповіді Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, інформація щодо об`єкта нерухомого майна зберігалася в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією. БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 р. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса КМНО Акішиної Р.С. від 27.08.2024 року № 116/0-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зокрема на 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Оскільки зазначені позивачем обставини перешкоджають йому у реалізації своїх спадкових прав та прав як співвласника квартири, та відсутність можливості отримати дублікат свідоцтва про право власності на 1/3 частку вищевказаної квартири, він звернувся до суду. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 07 червня 2024 року відкрите загальне позовне провадження по справі (а.с. 25). Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено до розгляду (а.с. 30). Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року по справі залучено співвідповідача [PERSON] (а.с. 30). Ухвалою суду від 10 жовтня 2025 року витребувано копі спадкової справи після смерті [PERSON] та [PERSON] . Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, просили розглянути справу без її участі та без участі представника позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився,причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у призначене судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Також відповідач про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в порядку п.19 Перехідних положень ЦПК України, ч.1 ст.12-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь-яких заяв та клопотань від нього не надходило, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини справи встановлені судом. Відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження Сектору приватизації житла Сєвєродонецької міської ради від 12.10.1994 року № 8704 [PERSON] належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м. Іншими співвласниками вказаної квартири є: [PERSON] , який помер [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 15); [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 14). Наведена інформація підтверджується відповіддю Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 17.01.204 № 55ВС/3Г (а.с. 16). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а [PERSON] - батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 01.07.1977 (а.с. 13). Спадщину після смерті [PERSON] у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] прийняла його дружина [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка) № 337833675 від 04.07.2023, відповідно до якої здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. 02.02.2016 № 212 (а.с. 18-19, 43). Після смерті [PERSON] , а саме [INFO] , відкрилась спадщина у вигляді 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є діти [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відповіді Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, інформація щодо об`єкта нерухомого майна зберігалася в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією. БТІ не може надавати інформацію на запити про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01.01.2013 р. (а.с. 16-17, 20). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса КМНО Акішиної Р.С. від 27.08.2024 року № 116/0-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зокрема на 2/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 45). На теперішній час [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, згідно довідки від 15.12.2022 № 3002-5002413951, фактичне місце проживання/перебування [ADDRESS] (а.с. 12). Також до матеріалів справи позивачем долучено копію паспорта громадянина України та Витягу з Реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання особи з відміткою про реєстрацію у вищевказаній квартирі (а.с.5-9, 11). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У відповідності із ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частинами 3, 4 ст.334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації, відповідно до Закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Право власності позивача на квартиру набуте до 01 січня 2004 року, тому до таких правовідносин суд вважає за необхідне застосувати норми Цивільного кодексу УРСР, 1963 року, Закону України від 07.02.1991 року «Про власність». У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність» громадяни набувають право власності у разі укладання угод, які не заборонені Законом. За змістом ст.ст.128,153 Цивільного Кодексу УРСР, 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібний у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією зі сторін повинно бути досягнуто згоди. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов: 1)Реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2)На момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації. Між тим, державна реєстрація таких прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, одним з яких є документ, яких підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно (оригінал та копія), в якості якого є укладений у встановленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. У відповідності до ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Тільки з визначенням часток кожного із співвласників, виникає право спільної часткової власності, у відповідності до вимог ст. 356 ЦК України. Наявність іншого договору щодо спірного майна не встановлено, підстав для зменшення або збільшення частки кожного співвласника також не знайдено. При цьому, суду в достатній мірі наведено необхідність визначення часток саме в судовому порядку, оскільки один із співвласників помер. Аналіз поданих позивачем доказів свідчить про те, що частки співвласників квартири, квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., є рівними, а тому за позивачем слід визнати право власності на 1/3 частку означеної квартири. Крім того, відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до ч.2 ст. 1299 ЦК України у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, право володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає з моменту державної реєстрації цього майна. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації, відповідно до Закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Право власності спадкодавиці [PERSON] на 1/3 частку квартири було набуте до 01 січня 2004 року, тому до таких правовідносин суд, крім іншого, вважає за необхідне застосувати норми Цивільного кодексу УРСР, 1963 року, Закону України від 07.02.1991 року «Про власність». [PERSON] , відповідно до матеріалів спадкової справи № 23/2024 після померлої [INFO] [PERSON] , заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Акіншиною Р.Г., являється єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину. Як зазначав суд вище, [PERSON] набула право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, а на 1/3 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постановою приватного нотаріуса Акіншиної Р.Г. Київського міського нотаріального округу від 27.08.2024 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 93). Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу П «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1, 2 ст.77, ч. 1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги вищенаведене, оцінивши всі докази в сукупності та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання права власності на 2/3 частки квартири, в порядку спадкування за законом, є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Згідно з ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі викладеного,

Outcome: approved