Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) через свого представника адвоката Мироненко В.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), в якому просила: - стягнути із [PERSON] , [INFO] , паспорт: [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову до суду. ???- стягнути із [PERSON] , [INFO] , паспорт: [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи стягнення з дати подачі позову до суду та до досягнення донькою трьох років. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Позивач та відповідач проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у сторін народилася спільна донька: [PERSON] , [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис №22, батьком записаний [PERSON] за спільною заявою відповідно до ст. 126 СК України. Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі однак проживали разом. Спільне життя з відповідачем не склалося. На даний час сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Донька [PERSON] проживає з позивачем по місцю реєстрації мами, а саме: [ADDRESS] , донька повністю перебуває на утриманні матері, відповідач не приймає та ніколи не приймав участі в утриманні дитини, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач перебуває у відпустці по догляду за спільною донькою, позбавлена можливості працювати та потребує утримання і на себе, тому задля забезпечення нормального майбутнього для доньки, змушена звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину саме в частині суми від доходу, а саме 1/4 від усіх видів заробітку відповідача та 1/6 на утримання матері до досягнення спільною донькою трирічного віку. Ухвалою суду від 29.02.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено її розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Сторони не заперечували проти розгляду справи в спрощеному провадженні. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Як вбачається, із позовної заяви, позивач та відповідач з червня 2024 року проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у сторін народилася спільна донька: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , про що зроблений відповідний актовий запис №22, батьком записаний [PERSON] за спільною заявою відповідно до ст. 126 СК України. На даний час сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Вони повністю припинили шлюбні відносини. Спільна донька [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачкою за місцем реєстрації останньою, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується відомістю про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 26.08.2025 №08.1-05/3499. Позивач зазначає, що Відповідач не приймає та ніколи не приймав участі в утриманні їх спільної дитини. Позивач перебуває у відпустці по догляду за спільною донькою, вона позбавлена можливості працювати та потребує утримання і на себе, тому задля забезпечення нормального майбутнього для своєї доньки, позивач змушена звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину саме в частині суми від доходу, а саме 1/4 від усіх видів заробітку відповідача та 1/6 на утримання матері до досягнення спільною донькою трирічного віку. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку за умови, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу. За встановлених судом обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами, позивач наділена правом на звернення до суду із вищевказаними вимогами. Згідно з ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначено ст.181 СК України. З аналізу вказаної норми слідує, що у випадку відсутності спору батьки самостійно за взаємною домовленістю між собою визначають способи (зокрема, розмір, порядок та форму) надання утримання своїм неповнолітнім дітям. Сімейне законодавство виходить із того, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, відносини між якими регулюються нормами СК, вправі врегулювати свої відносини за усною домовленістю або договором, якщо це не буде суперечити вимогам СК, інших законів та моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 9 СК України). При цьому, домовленість між батьками дитини про виконання ними їх обов`язку щодо утримання дитини може міститися у договорі, умови якого, у тому числі щодо розміру аліментів, строків їх присудження та виплати, не повинні порушувати права дитини, встановлені СК. При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, аліменти стягуються у судовому порядку, відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якою проживає дитина. Зазначені положення відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 СК. Наведене узгоджується і з роз`ясненнями наведеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Аналіз вказаних правових норм та роз`яснень свідчить про те, що задоволення позову про стягнення аліментів у судовому порядку є можливим лише у випадку відсутності добровільної домовленості про сплату аліментів між батьками дитини та ненадання дитині утримання. Відповідач не подав доказів на спростування його можливості сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки та дружини, чи свідчення про домовленість між сторонами щодо утримання їх спільної дитини. Водночас, суд звертає увагу, що до справи не було додано договорів про домовленість сторін щодо утримання дитини, отож слід дійти висновку, що існує спір що є підставою для вирішення судом вимог про присудження аліментів із відповідача на утримання його неповнолітньої доньки, яка проживає з матір`ю. У той же час відповідачем не надано доказів, що він несе інші аліментні зобов`язання, чи існують обставини визначені ст.182 СК України. Такий висновок суду ґрунтується не лише на законодавстві України, а й на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З урахуванням встановлених судом обставин, а також обставин передбачених ч. ч. 1 ст. 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільних дітей, суд вважає, що відповідач спроможний виплачувати аліменти на утримання його доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що такий розмір аліментів відповідатиме фінансовим можливостям та обов`язку обох батьків забезпечити умови життя та розвитку їх спільної неповнолітньої дитини. Також суд вважає, що відповідач спроможний надавати утримання позивачеві як дружині з якою проживає їх спільна дитина у розмірі 1/6 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, виходячи з наступних міркувань. За твердженням позивача, сторони проживають окремо, дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України, право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Водночас суд звертає увагу, що ст. 84 СК України закріплює право на одержання матеріальної допомоги до досягнення дитиною трирічного віку саме за дружиною, жінкою, а не за одним з батьків, з яким залишилась проживати дитина. На переконання суду, таке рішення законодавця пояснюється тим, що до досягнення дитиною трирічного віку саме жінка, як матір, перебуває у більш слабкому, більш уразливому становищі, що покладає на батька дитини додатковий обов`язок щодо надання такій жінці матеріальної допомоги. Відтак, у ст. 84 СК України фактично закріплена презумпція можливості батька дитини надавати матеріальну допомогу матері дитини, спростування якої покладається саме на батька. Тобто саме на батька покладається тягар доказування відсутності у нього можливості надавати таку допомогу. Як було встановлено вище судом, відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо матеріальної неспроможності та неможливості нести аліментний обов`язок по відношенню до дружини, з якою проживає дитина, тому суд виходить з доведеності того факту, що відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачу як матері своєї дитини. Вирішуючи питання про розмір допомоги, суд виходить з того, що заявлений позивачем розмір аліментів не суперечить вимогам чинного законодавства, відповідає вимогам розумності та справедливості та сукупний розмір аліментів не буде перевищувати половини доходу відповідача, при цьому, 27.03.2028 спільній дитині сторін має виповнитись три роки, що є наслідком припинення такого зобов`язання. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Суд допускає негайне виконання даного рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат керується правилами\~Глави 8 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Ураховуючи те, що позов задоволено, а при подачі його до суду позивач була звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. слід стягнути із відповідача в дохід держави. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано договір про правову допомогу від 21.08.2025 та квитанцію про сплату витрат на виконання умов договору в розмірі 6000 грн. Суд вважає, що такі витрати обґрунтовані, відтак підлягають до задоволення.

Outcome: approved