Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

26 червня 2025 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 43340 грн за кредитним договором № 3983015 від 01 липня 2021 року, укладеним між відповідачем та ТОВ «Мілоан», право вимоги за яким набув позивач. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 01 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит № 3983015, за умовами якого [PERSON] отримав споживчий кредит в розмірі 10000 грн, а відповідач зобов`язався повертати його, сплачувати проценти за користування кредитом відповідно до графіку платежів, проте, свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 43340 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту 10000 грн, прострочена заборгованість за процентами 32640 грн, заборгованість за комісією 700 грн. 18 жовтня 2021 року за договором відступлення прав вимоги № 77-МЛ ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло право грошової вимоги за кредитними зобов`язаннями відповідача. Оскільки у добровільному порядку відповідач заборгованість не сплатив, позивач звернувся до суду з цим позовом. 30 червня 2025 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08 вересня 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представник відповідача адвокат Смірнов А.І. надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що відповідач визнає факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 10000 грн. Всі інші вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Виходячи з умов договору, щоденний відсоток складає 10000х0,05=500 грн/день; за 30 днів 500х30=15000 грн, що становить 150% від суми кредиту. Тобто, за місяць споживач повинен сплатити 10000+15000=25000 грн, що складає 250 % від суми кредиту, що значно перевищує 50 % вартості отриманого кредиту та у три рази перевищує граничний поріг, визначений законодавством. Тому пункти 1.5.2 та 1.6 договору у розумінні положень п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, порушують баланс інтересів сторін та призводять до формування стану економічної кабали відповідача, тому повинні бути визнані недійсними з моменту укладення договору. Верховний Суд у своїй постанові від 12.02.2025 № 679/1103/23 зробив висновок, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки розмір процентів за користування кредитом є явно завищеним. Передбачена договором ставка у 0,88% на день хоч і менше за 1%, але її застосування одночасно із передбаченою «стандартною ставкою» у 5% на день створює ситуацію, коли кредитор застосовує подвійний механізм нарахування, що призводить до перевищення граничних 1% на день, що суперечить ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, сторона відповідача вважає, що нарахування відсотків понад 1% на день є незаконним і таким, що не підлягає застосуванню, незалежно від факту підписання договору відповідачем, а пункти 1.5.2 та 1.6 Договору є недійсними (нікчемними). Заперечуючи проти вимог щодо нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 700 грн, сторона відповідача зазначила, що фактичне надання кредиту є основним і визначальним обов`язком кредитодавця, що випливає із самої правової природи кредитного договору і виконання цього зобов`язання не створює для нього додаткових витрат чи обтяжень. Встановлення плати у вигляді «комісії за надання кредиту» не може вважатися самостійною послугою, що надається позичальнику, оскільки є сутністю кредитного договору і є його основною метою, а тому будь-яке додаткове стягнення є необґрунтованим. Така комісія відображає виключно інтереси самого кредитодавця, не задовольняє жодних додаткових потреб позичальника та не може розглядатися як послуга, за яку останній повинен сплачувати кошти. Відтак, встановлення комісії за надання кредиту суперечить вимогам законодавства про захист прав споживачів та не може бути підставою для нарахування будь-яких платежів на користь кредитодавця. Вказане узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22). Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, сторона відповідача зазначила, що позовна вимога у цій частині є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки у матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, а наданий лише договір та акт наданих послуг, які не доводять факту сплати гонорару. Заявник має право на компенсацію судових витрат, якщо такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04) та витрати мають розумний розмір (Рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00). 11 вересня 2025 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив наступне. Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування», на яку посилається сторона відповідача, була доповнена частиною 5 згідно із Законом № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово протягом 240 днів з дня набрання чинності вказаного закону передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5%. З урахуванням вказаних положень НБУ надав офіційне роз`яснення, в яких зазначив, що максимальний розмір денної процентної ставки не повинен перевищувати протягом перших 120 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-IX - 2,5% (до 22.04.2024 включно); протягом наступних 120 днів 1,5% (до 20.08.2024 включно); починаючи з 241 дня з дня набрання чинності Законом № 3498-IX 1% (з 21.08.2024). Оскільки кредитний договір з відповідачем був укладений 01 липня 2021 року, то положення Закону України № 3498-IX від 22.11.2023 не можуть застосовуватися до пунктів кредитного договору № 3983015 від 01.07.2021. Крім того, підписавши кредитний договір, відповідач засвідчив, що він погодився на отримання коштів у кредит саме на визначених договором умовах. Нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов договору, укладеного між сторонами. Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2024 у справі № 911/94/23 наголошує, що невиконане зобов`язання має виконуватися або припинятися на вже погоджених сторонами у договорі умовах, незважаючи на визначений строк дії такого договору. Закінчення строку дії договору не дає сторонам права відійти від узгоджених в угоді умов, на яких має бути досягнута мета правовідношення та діяти на свій власний розсуд. Що стосується комісії за надання кредиту представник позивача зазначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, комісія за надання кредиту прямо передбачена законом України «Про споживче кредитування» як законна складова загальної вартості кредиту. За своїм змістом одноразова комісія за надання кредиту є платою за безпосереднє надання фінансової послуги користування грошовими коштами, і не є прихованою чи необґрунтованою, а також зазначена у відомостях про щоденні нарахування, які є невід`ємною частиною договірних відносин. Посилання відповідача на положення п.31.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 є помилковим, які не може бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки у вказаній справі йшлося про комісію за надання інформації про стан кредитної заборгованості, яку кредитодавець вимагає один раз на місяць. Однак, в оспорюваному кредитному договорі чітко встановлена комісія за надання кредиту, що є платою за безпосередньо фінансову послугу. При цьому правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за надання кредиту узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/94/23. Розмір витрат на професійну правничу допомогу сторона позивача вважає обґрунтованою, такою, що відповідає середнім ринковим розцінкам на аналогічні послуги в Україні та узгоджується з положеннями чинного законодавства і судової практики, є співмірною зі складністю справи про стягнення кредитної заборгованості, яка потребує не лише знання банківського законодавства, а й аналізу значного обсягу документації. Верховний Суд у постанові від 23.01.2025 у справі №240/32993/23 зазначив, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надання адвокатом послуг щодо стягнення заборгованості за договором підтверджується актом наданих послуг правової (правничої) допомоги та детальним описом наданих послуг, де чітко зазначено ПІБ відповідача, його РНОКПП та номер кредитного договору. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~позиції Касаційного\~цивільного суду\~у складі\~Верховного Суду,\~викладеної у\~постанові від\~15\~червня 2021\~року у\~справі №\~159/5837/19 відсутність документів, які безпосередньо підтверджують оплату, не може стати підставою для відмови у стягненні судових витрат, якщо сторона, що вимагає їх стягнення, подала інші докази, що свідчать про надання правової допомоги та обґрунтовують понесені витрати. \~ \~ \~ \~У своїх додаткових поясненнях від 14 жовтня 2025 року представник відповідача зазначив, що позивач помилково вказує, що положення Закону України № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року не можуть бути застосовані до кредитного договору № 3983015 від 01 липня 2021 року, посилаючись на принцип незворотності дії законів у часі, передбачений статтею 58 Конституції України. Адже метою Закону є захист прав споживачів фінансових послуг та зменшення надмірного боргового навантаження на громадян, нова норма пом`якшує правові наслідки для позичальників, обмежуючи розмір їхніх фінансових зобов`язань. Конституційний Суд України у Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999 прямо зазначив: «Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб.» Отже, Закон № 3498-ІХ, який пом`якшує фінансові зобов`язання фізичної особи, має зворотну дію для таких суб`єктів, навіть якщо договір був укладений до набрання ним чинності, а тому підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли до 24 грудня 2023 року, в частині, що обмежує розмір процентної ставки. Сторони у судове засідання не з`явилися, у матеріалах справи є клопотання представників сторін про розгляд справи у їх відсутності. Відповідно до вимог ч.2\~ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Вивчивши матеріали\~справи,\~суд вважає,\~що позов\~підлягає частковому\~задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 01 липня 2021 року [PERSON] уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» у електронній формі договір про споживчий кредит № 3983015, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачеві грошові кошти у безготівковій формі сумі 10000 грн строком на 30 днів з 01 липня 2021 року зі сплатою процентів за користування кредитом за процентною ставкою 0,88 % за кожен день користування кредитом у межах строку кредитування та стандартною (базовою) ставкою 5,00 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується у випадках продовження строку кредитування на стандартних умовах згідно з п. 2.3.1.2 договору, а також комісії за надання кредиту у розмірі 7 % від суми кредиту одноразово. \~ \~ \~ \~Пунктом 1.5.2 кредитного договору були встановлені проценти за користування кредитом, які нараховуються за ставкою 0,88 % від фактичного залишку за кожен день користування кредитом з дати наступної за днем надання кредиту до дати завершення строку кредитування на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 договору. \~ \~ \~ \~У п. 2.2.3. передбачено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 договору. Відповідно до п. 2.3.1.2 кредитного договору, позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тіло кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 договору. У той же день ТОВ «Мілоан» здійснив переказ грошових коштів в сумі 10000 грн на платіжну картку відповідача [NUMBER] , емітовану в АТ "Райффайзен Банк» (платіжне доручення 50180485). Відповідно до\~п. 1.3 кредитного договору строк кредиту склав 30 днів. Дата повернення кредиту вказується у Графіку платежів, що є Додатком № 1 до кредитного договору. Кредитний договір укладався за допомогою ІТС Товариства, електронна ідентифікація відповідачки здійснювалася при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора - J16398, направленого на номер мобільного телефону відповідача [NUMBER] , вказаний при вході. Текст договору, підписаний Товариством аналогом власноручного підпису уповноваженої особи та відтиску печатки Товариства, направлявся в особистий кабінет відповідачки для ознайомлення та підписання. Відповідач не виконував своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та інших платежів за договором відповідно до графіку платежів. Відповідно до розрахунку суми заборгованості, який зазначений в позовній заяві, борг відповідача перед ТОВ «Мілоан» за період з 01 липня 2021 року до 29 вересня 2021 року складає 43340 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту 10000 грн, прострочена заборгованість за процентами 32640 грн, заборгованість за комісією 700 грн. За відомостями ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення, з 02 липня до 31 липня 2021 року кредитодавець нараховував проценти за користування кредитом за процентною ставкою 0,88 % від фактичного залишку за кожен день користування кредитом, визначеною п. 1.5.2 договору; за період з 01 серпня 2021 року до 29 вересня 2021 року за базовою процентною ставкою 5% від фактичного залишку за кожен день користування кредитом, визначеною п. 1.5.2 договору відповідно до п. 1.6 та п. 2.3.1.2 договору. 18 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги № 77-МЛ, за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним зобов`язанням відповідача № 3983015 від 01 липня 2021 року на суму 43340 грн. Перелік боржників, підстави виникнення права вимоги та сума грошових вимог визначені у реєстрі боржників від 18 жовтня 2021 року, що є невід`ємною частиною договору відступлення прав вимоги № 77-МЛ. 23 червня 2025 року [PERSON] направлялася претензія про погашення кредитної заборгованості, в якій також повідомлялося про відступлення права вимоги. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). За правилом частини першої\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до\~статті 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627 ЦК України). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга\~статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої\~статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України\~може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі\~205,\~207 ЦК України). У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що кредитний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені\~Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої\~статті 3\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» \~електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на вебсайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачеві за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору. Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, тому цей правочин відповідно до\~Закону України «Про електронну комерцію»\~вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21) Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). За змістом\~статті 1056-1 ЦК України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Як судом\~було з`ясовано\~відповідач отримав\~кредит у\~розмірі 10000\~грн із\~строком повернення\~31 липня 2021 року, однак до теперішнього часу не повернув вказані кошти, чим порушив зобов`язання, тому вимога про стягнення тіла кредиту є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Щодо стягнення процентів необхідно зазначити, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких\~обставин надання\~кредитодавцю можливості\~нарахування процентів\~відповідно до\~статті 1048\~ЦК України\~поза межами\~строку кредитування\~чи після\~пред`явлення\~вимоги про\~дострокове погашення\~кредиту вочевидь\~порушить баланс\~інтересів сторін\~-\~на позичальника\~буде покладений\~обов`язок,\~який при\~цьому не\~кореспондує жодному\~праву кредитодавця. З відомостей ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3983015 вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами, але свої кредитні зобов`язання щодо їх повернення не виконував. Продовжив користуватися коштами і після закінчення строку кредитування, визначеного п. 1.3 договору, чим збільшив строк кредитування відповідно до п. 2.3.1.2 на 60 днів. Як вбачається з відомостей про щоденні нарахування та погашення, складених ТОВ «Мілоан», проценти, нараховані за умовами договору з 02 липня до 31 липня 2021 року за процентною ставкою 0,88 % від фактичного залишку за кожен день користування кредитом, визначеною п. 1.5.2 договору, та за період з 01 серпня 2021 року до 29 вересня 2021 року за базовою процентною ставкою 5% від фактичного залишку за кожен день користування кредитом, визначеною п. 1.5.2 договору, відповідно до п. 1.6 та п. 2.3.1.2 договору. Щодо застосування до спірних правовідносин положення Закону України № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, якими встановлюється максимальний розмір денної процентної ставки слід зазначити наступне. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Крім того, у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: partial