Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. [PERSON] \~звернувся до\~Київського районного\~суду м.\~Харкова з\~позовом до\~ [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аргументи учасників справи. Відповідач відзиву на позов або будь-яких інших клопотань до суду не надав. Рух справи. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 19.08.2025 прийнято до провадження вказану справу, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 22.10.2025 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. У судове засідання відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання, не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності не надав, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Харківська міська рада та [PERSON] , яка звернулася до суду із клопотанням про розгляд справи за її відстуності, у судове засідання не прибули, про день та час слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином. Відповідно до п. 4) ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України). Враховуючи наявність в матеріалах справи достатніх даних про права і взаємовідносини сторін та належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, суд вирішує справу за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст.\~223\~ЦПК\~України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 30.10.1995 [PERSON] отримала у користування ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] від виробничого об`єднання «Комунар» для власного користування та користування членів її сім`ї, а саме: чоловіка - [PERSON] , доньки - [PERSON] , сина - [PERSON] та сина [PERSON] , що підтверджується копією ордера № 91, виданого на підставі рішення ПО «Комунар», протокол № 113 від 30.10.1995. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції, актовий запис № 15313. На даний час у квартирі за зазначеною адресою зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1983, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. 24.04.2025 [PERSON] звернулася до Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області із заявою про зникнення відповідача [PERSON] безвісти, яка зареєстрована в ЖЕО за № 13559. З відповіді Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області від 16.05.2025 вбачається, що згідно бази «Шлюз Аркан» 24.06.2019 відповідач перетнув державний кордон України у напрямку «виїзд» через КПП Гоптівка. На теперішній час на територію України не повертався. Перевіркою за базою ІКС Інформаційний портал Національної поліції відомостей щодо зниклого громадянина за останні 5 років не встановлено. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] є його батьком, який зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] . Крім них, у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають його мати [PERSON] та сестра [PERSON] . Приблизно у червні 2019 року його батько [PERSON] поїхав до рідної сестри у РФ, та до сьогоднішнього дня не повернувся, з цього часу зв`язку з ним взагалі немає. Також зазначив, що [PERSON] комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей у квартирі немає. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що бачив батька його друга [PERSON] - [PERSON] приблизно 5 років тому. Зазначив, що до цього часу він його знав, спілкувалися, проте, на даний час йому не відомо, де знаходиться відповідач [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] є її сусідом, відповідач [PERSON] - батьком позивача. Зазначила, що добре його знала, ходили один до одного у гості, проте, з червня 2019 року місцезнаходження [PERSON] їй не відомо, оскільки він поїхав на батьківщину на РФ, і більше не повернувся. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] є його другом, а відповідач [PERSON] його батьком. Вони жили сім`єю у квартирі [ADDRESS] разом із матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] . Зазначив, що до 2017-2018 року він бачив батька позивача декілька разів, а вже з 2021 по 2024 роки, коли він проживав у сусідній квартирі [ADDRESS] , батька позивача [PERSON] більше не бачив. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 200/17337/17. Позивач та треті особи [PERSON] , [PERSON] єдині, хто фактично проживають у квартирі, сплачують комунальні платежі. Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою житла позивача та третіх осіб завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб. Вирішити проблему в позасудовому порядку позивач позбавлений можливості, оскільки відповідач фактично відсутній на території України та постійно проживає поза її межами. Судом не встановлено поважності причин довготривалої відсутності відповідача за вказаною адресою, матеріалами справи підтверджується, що він припинив ставитися до спірного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Виходячи з вищенаведеного, принципів розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки на підставі пред`явлених доказів [PERSON] з червня 2019 року фактично не проживає за вищевказаною адресою, комунальних послуг не сплачує, перешкод в користуванні житлом йому ніхто не чинить, а намірів про повернення для проживання у житло не виявляв. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Щодо судових витрат. За приписами ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.\~141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, здійснюючи розподіл судових витрат у справі, що розглядається, суд вважає можливим відшкодувати позивачу понесені судові витрати зі сплати судового збору, стягнувши їх з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved