Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

У січні 2023 року, [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк», Банк) про відшкодування моральної та матеріальної шкоди та просила суд, стягнути на свою користь з відповідача відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 637 029,84 грн., моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.,судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу та витрати на послуги перекладача. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що банк своїми діями, а саме на підставі виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 7930 від 04.08.2017 року, вчиненого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А, про стягнення боргу з позивача на користь позивача у сумі 35 193,75 грн., незаконно обмежив позивача у праві виїзду за межі України, чим спричинило останній моральну та матеріальну шкоду, посилається на негативні наслідки, такого обмеження, на упущену вигоду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2023 року цивільну справу № 932/912/23-ц за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва на підставі ст. 31 ЦПК України. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2023 року Цивільну справу за за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - повернуто до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська для виконання вимог ч.ч. 5-11 ст.272, ч. 3 ст.31 ЦПК України. 11.07.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва повернулися матеріали цивільної справи № 932/912/23-ц та передано судді 14.07.2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 11.12.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи. 12.12.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 12.12.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вказано, що позов є безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили, у матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи у відсутність сторони позивача, вимоги підтримали, просили задовольнити. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява, в якій остання просила розглянути справу без участі представника банку, проти позову заперечувала та просила відмовити з підстав викладених у відзиві. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судовим розглядом встановлено, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 07.04.2020 року у справі № 554/3241/20, подання головного державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) О. Філонюк про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України [PERSON] - задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України боржника [PERSON] до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим написом №7930, виданого 04.08.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення боргу у сумі 35 193,75 грн. У подальшому, постановою від 25.05.2021 року, про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з наявністю рішення Ленінського районного суду м. Полтава № 553/28/21 від 13.04.2021 року, яким було визнано виконавчий напис № НМЕ 838643 від 04.08.2017 року, виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису було закінчене та було знято тимчасове обмеження позивача у праві виїзду за межі України, яке було встановлено ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.04.2020 року по справі № 554/3241/20. Так, позивач вказує, що їй було завдано діями/бездіяльністю відповідача матеріальна та моральна шкода. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Таким чином, підстави, порядок та своєчасність обмеження у праві виїзду боржника, покладено саме на виконавця, а не на стягувача. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні. Згідно п. 7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. Згідно з статтею 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Однак, позивач не надала суду жодного доказу нанесення їй матеріальної шкоди відповідачем і фактичного обґрунтування того, в чому вона зазнала матеріальних збитків. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з бездіяльністю зазначених суб`єктів, не визначено, якими доказами це підтверджується. У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1790цс15 зроблено висновок, що «поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) школи розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм чинним законодавством не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з накладенням тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Проте, підлягає доказуванню факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діяннями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, не визначено, якими доказами це підтверджується. Крім того, на наявність втрат, позивач посилається на упущену вигоду, як на збитки, які отримала, внаслідок неможливості прибуття на роботу з вини AT КБ «ПриватБанк». Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитки включають втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Реальними збитками підкреслюється наявність фактичних втрат майнової сфери потерпілої особи. Другою складовою збитків є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 923/700/17). Збитки прямо не пов`язані з умовами договору, а лише є наслідком їх неналежного виконання стороною. Обов`язок відшкодування збитків регулюється главою 3, 51 ЦК України та главою 25 ГК України. У свою чергу, упущена вигода - це втрати очікуваного приросту в майні, на підставі беззастережних доказів реальної можливості їх отримання, у разі недопущення правопорушення. Реальність можливості отримання такого приросту не випливає з умов договору, але має бути доведена позивачем. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання винагороди, якби зобов`язання було виконано боржником у належний спосіб. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання (Постанова Верховного Суду від ЗО березня 2021 року у справі №908/2261/17). Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Стягнення збитків вимагає наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Крім того, згідно виписки по рахунку наданої до позову, вбачається, що позивач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що остання знала про умови кредитування та визнавала свої зобов`язання за Договором та заборгованість. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову, відсутні. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на неї.

Outcome: dismissed