Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Мартинюк Ю.М., звернулася до суду з позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина, з дитиною не спілкується та не бачиться. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами та станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя. Така поведінка відповідача викликала у дитини глибоку образу та негативну реакцію на поведінку батька, наслідком чого стало небажання дитини спілкуватися з батьком та підтримувати з ним будь-які відносини. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, надали заяви, у яких просять провести розгляд справи без їх участі та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судове повідомлення вручене належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, його неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06.12.2011 року відділом ДРАЦС Кодимського районного управління юстиції Одеської області. Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов від 19.02.2025 року, складеного депутатом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області фактичною адресою проживання [PERSON] та [PERSON] є адреса: [ADDRESS] . Крім них за вказаною адресою проживає чоловік позивачки [PERSON] та їх спільні діти [PERSON] та [PERSON] . Із довідок КЗ «Кодимський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Гвоздика» Кодимської міської ради Подільського району №45 від 21.12.2021 року та №3 від 17.02.2025 року встановлено, що [PERSON] , 2011 року народження, з 27.08.2014 року по 02.06.2018 року відвідував ясла-садок. За період перебування [PERSON] в дошкільному закладі батько [PERSON] жодного разу не цікавився вихованням сина, не з`являвся на батьківські збори, не приймав участь ні в групових, ні в загальносадових заходах. Відповідно до довідки про участь батьків 4-А класу опорного закладу «Кодимський ЗЗСО №2» №108 від 28.12.2021 року батько [PERSON] [PERSON] контакту зі школою не підтримував, жодного разу не спілкувався з учителями. Із довідки №118, виданої КУ «Кодимський ЦПМСД» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, встановлено, що [PERSON] , 2011 року народження, з батьком [PERSON] в лікувальний заклад до сімейного лікаря з народження по час видання довідки не звертався. Згідно довідки про участь батьків учня 7-А класу ОЗ «КЗ «Кодимський ліцей №2» [PERSON] регулярно відвідує заняття у школі, завжди охайний, доглянутий, має все необхідне для навчання. Мати [PERSON] постійно спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини. Батько [PERSON] контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, жодного разу не спілкувався з учителями, не відвідав школу. Згідно висновку, наданого Кодимською міською радою Подільського району Одеської області (додаток до рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 18.08.2025 року №1371) орган опіки та піклування Кодимської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що питання надання відповідного висновку розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на якому було заслухано неповнолітнього [PERSON] , який повідомив, що знає, що в нього є біологічний батько [PERSON] , але він не спілкується з ним, зовсім його не знає, батьком називає [PERSON] , який завжди приділяє йому увагу, разом проводять дозвілля, купує одяг, взуття та все необхідне, цікавиться його навчанням. При вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав суд виходить із того, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що "ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)". Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення ЄСПЛ у справах "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року, "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року). З практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу "найкращі інтереси дитини": між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві. Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав. Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки зібраними по справі доказами підтверджується, що відповідач не займається вихованням дитини, не утримує його, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи та уваги, не спілкується з ним. Суд також погоджується з висновком служби у справах дітей про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Отже, на переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина якнайкраще відповідає його інтересам і є виправданим втручанням у сімейне життя та відповідає цілям, визначеним у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема суд вважає, що відповідачем свідомо були обрані такі життєві умови, за яких він самоусунувся від участі у вихованні дитини, що підтверджується дослідженими доказами. Наведені обставини свідчать про ухилення відповідача у розумінні статті 164 СК України від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого неповнолітнього сина. Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved