Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

Позивач ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит. В обґрунтування позову зазначає, що 04.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачкою [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 4942301. Так, згідно п. 1.1. Договору кредитодавець (ТОВ «МІЛОАН») зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику ( [PERSON] ) грошові кошти у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2., 1.3. Договору сума кредиту становить 7 100,00 грн. у валюті українські гривні, та надається строком на 15 днів з 04.11.2021 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту 19.11.2021 року. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 1 331,25 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Згідно п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті за допомогою введення коду підтвердження (одноразового ідентифікатора) та зазначенням реквізитів власної банківської картки. На виконання умов договору, ТОВ «МІЛОАН» перерахувало на банківську картку [PERSON] 7 100,00 грн. кредитних коштів. Строк повернення грошових коштів вже наступив, натомість відповідачка [PERSON] кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує. 26.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №26-01/2022-83, у відповідності до якого ТОВ «МІЛОАН» передало, а ТОВ «Вердикт Капітал» прийняло право вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021 року. В свою чергу, за договором про відступлення права вимоги № 10-03-2023/01 від 10.03.2023 року, ТОВ «Вердикт Капітал» передало, а ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняло право вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021 року, а тому позивач наділений правом вимоги до відповідачки. Станом на 08.03.2024 року, заборгованість відповідачки за договором про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021 року становить 40 807,25 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 7 100,00 грн., заборгованість за процентами на дату відступлення прав вимоги - 32 926,25 грн., заборгованість з комісії - 781,00 грн., що стало підставою для звернення до суду (а.с. 1-47 т. 1). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17.06.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін (а.с. 55 т. 1). 29.10.2024 року представник відповідачки [PERSON] адвокат Кузьмін А.Р. звернувся до суду з відзивом, в якому відповідачка частково визнала позов, а саме у розмірі 8 165,00 грн. Посилаючись на те, що кредитний договір укладений 04.11.2021 року та діяв до 19.11.2021 року (1.3. Договору), а тому відповідачка дійсно повинна повернути тіло кредиту у розмірі 7 100,00 грн. та відсотки за 15 (п`ятнадцять) днів користування кредитом у розмірі 1 065,00 грн. Разом з тим нарахування відсотків за користування кредитом у строк після 19.11.2021 року вважає необґрунтованим, оскільки строк кредитування договору не було пролонговано, і відповідачка відповідних документів не підписувала. Вважає, що умови договору про автоматичну пролонгацію його дії є нікчемними, та такими, що суперечать ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду зазначає, що право ТОВ «МІЛОАН» нараховувати 5,00% за кожен день користування кредитом припинилося ще 20.11.2021 року, є незаконним та таким, що не підпадає під приписи ст. 625 ЦК України. Крім того зазначає, що стягнення комісії у сумі 781 грн., є незаконним, оскільки не зрозуміло, в чому саме полягає така послуга. Окрім викладеного, просив суд відмовити у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. у повному обсязі (а.с. 137-153 т. 1). 04.11.2024 року представник позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Ткаченко М.М. звернулась до суду з відповіддю на відзив. В обґрунтування якого зазначила, що незгода відповідачки з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідачкою [PERSON] не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань до договором, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсоткам, не надано власний контррозрахунок. Підписанням договору про споживче кредитування, сторони погодились на умови договору, зокрема, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості. Відповідно таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. При цьому, договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін. Щодо посилання відповідачки на положення ст. 625 ЦК України, вважає їх безпідставними, оскільки позивачем, як складову заборгованості за договором, нараховано саме відсотки за користування кредитом, а не штрафні санкції, а тому їх зменшення чинним законодавством не передбачено. З огляду на викладене, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 160-166 т. 1). 08.11.2024 року представник відповідачки [PERSON] адвокат Кузьмін А.Р. звернувся до суду із запереченням на відповідь на відзив. В обґрунтування посилається на те, що відповідачка не погоджується з розрахунком заборгованості, який запропонований позивачем. Вважає, що вона зобов`язана сплатити тіло кредиту та відсотки саме за 15 (п`ятнадцять) днів користування кредитом, що дорівнює 1 065,00 грн. (з розрахунку: 15 днів х 71,00 грн. = 1 065,00 грн.), а не за 29 (двадцять дев`ять) днів. Вважає, що положення договору від 04.11.2021 року та дії позивача щодо продовження строку дії договору та безпідставного нарахування відсотків, обмежують права споживача (відповідачки) і прямо суперечать вимогам ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування». Зазначив, що документи надані позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу не є належними доказами, оскільки їх фактична оплата була здійснена раніше, аніж складено акт приймання-передачі таких послуг (а.с. 167-180 т. 1). У судовому засіданні представник позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Юзипчук М.В. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просив суд його задовольнити. У судові засідання відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Кузьмін А.Р., які були призначені на 15.09.2025 року та на 06.11.2025 року, не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд протокольною ухвалою від 06.11.2025 року ухвалив провести судовий розгляд без участі відповідачки та її представника. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.11.2021 року ТОВ «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № 4942301 (а.с. 5-9 т. 1). Договір укладено між сторонами у вигляді електронного документа, шляхом його підписання відповідачкою аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора «S18597», який вона отримала 04.11.2021 року на особистий номер мобільного телефону, що підтверджується довідкою про ідентифікацію ТОВ «Мілоан» (а.с. 12 т. 1). У відповідності до п. 1.1. Договору, кредитодавець (ТОВ «МІЛОАН») зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику ( [PERSON] ) грошові кошти у сумі, визначеній у п. 1.2. договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2. Договору сума кредиту становить 7 100,00 грн. у валюті українські гривні. Відповідно до п. 1.3. Договору, кредит надається строком на 15 (п`ятнадцять) днів з 04.11.2021 року (строк кредитування). Відповідно до п. 1.4. Договору, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 19.11.2021 року. Відповідно до п. 1.5.1. Договору, комісія за надання кредиту: 781,00 грн., яка нараховується за ставкою 11,0 % від суми кредиту одноразово. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 1 331,25 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Розділом 2.3. Договору, сторонами узгоджено порядок пролонгації строку кредитування. Так у відповідності до п. 2.3.2. Договору, вказаний розділ є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України, і яка(і) полягає(ють) у наступному: а) здійснені платежу(ів) позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 Договору та розділу 6 Правил; б) продовженні користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 Договору. Після настання зазначених в пунктах «а» та/або «б» цього пункту обставин умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п. 1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений п. 1.4 змінюється пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується кредитодавцем в особовому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення. Згідно п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Крім того, сторони узгодили між собою основні умови кредитування, шляхом підписання паспорту споживчого кредиту № 4942301 від 14.11.2021 року, що є додатком № 2 до Договору про споживчий кредит № 4942301 від 14.11.2021 року (а.с. 10 т. 1). Наявні у справі докази свідчать про те, що відповідачка [PERSON] здійснила дії, спрямовані на укладення вказаного вище договору, а саме: 04.11.2021 року о 03:01:19 - 03:01:30 - заповнення заяви; 04.11.2021 року о 03:02:14 - 03:03:02 - підписання договору, що підтверджується анкетою-заявою на кредит № 4942301 від 14.11.2021 року ТОВ «Мілоан» (а.с. 11 т. 1). На виконання умов договору про споживчий кредит № 4942301 від 14.11.2021 року, ТОВ «Мілоан» перерахувало на банківську картку № [NUMBER] , яка належить відповідачці [PERSON] , кредитні кошти у розмірі 7 100,00 грн. Вказані обставини підтверджуються: платіжним дорученням ТОВ «Мілоан» № 60313459 від 04.11.2021 року (а.с. 12 т. 1), листом АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-250414/87509-БТ від 21.04.2025 року (а.с. 83-84 т. 2), листом АТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-250505/88923-БТ від 07.05.2025 року (а.с. 85-88 т. 2), листом АТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-250918/86589-БТ від 26.09.2025 року (а.с. 218 т. 2). Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно із ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови надання грошових коштів у кредит, що свідчить про наявність волі відповідачки [PERSON] для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Дослідженими судом матеріалами справами встановлено, що сторони досягли згоди, щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Такий договір є чинним, у встановленому законом порядку не оскаржувався, що не заперечувалось відповідачкою. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні. 26.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №26-01/2022-83 (а.с. 16-18 т. 1). У відповідності до Реєстру боржників від 26.01.2022 року до Договору факторингу №26-01/2022-83 від 26.01.2022 року, ТОВ «МІЛОАН» передало, а ТОВ «Вердикт Капітал» прийняло право вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021 року у сумі 30 512,25 грн., з яких 7 100,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 781,00 грн. - сума комісії, 22 631,25 грн. - заборгованість за процентами (а.с. 19-20, 22 т. 1). 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-03-2023/01 (а.с. 23-25 т. 1). У відповідності до Реєстру боржників від 10.03.2023 року до Договору про відступлення права вимоги № 10-03-2023/01 від 10.03.2023 року, ТОВ «Вердикт Капітал» передало, а ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняло право вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021 року у сумі 40 807,25 грн., з яких 7 100,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 781,00 грн. - сума комісії, 32 926,25 грн. - заборгованість за процентами (а.с. 29 т. 1). Угода, в якій відбувається заміна однієї зі сторін, є уступкою права вимоги. Факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), у якому відбувається заміна кредитора, є різновидом таких угод. Тобто, факторинг - це комплекс кредитно-фінансових операцій з продажу боргових прав одного підприємства іншому суб`єкту-фактору за плату (Відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що факторинг є фінансовою послугою). Фактором можуть виступати банки, інвестиційні та кредитні організації, що мають ліцензію на надання кредитів іншим особам під відсотки. Поняттю продаж боргових прав тотожні поняття «продаж дебіторської заборгованості» та «продаж прав боргових вимог». Таким чином, факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), відповідно до ст. 1077 ЦК України, є операцією, у якій одна сторона (фактор) передає (або зобов`язується передати) кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає (або зобов`язується відступити) факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Зі змісту вказаної норми вбачається, що виконання боржником грошового зобов`язання фінансовому агенту (фактору) звільняє його від виконання зобов`язань перед клієнтом (первісним кредитором) лише у випадку, коли оплата здійснена з дотриманням правил цієї статті, визначених як частиною першою, так і частиною другою. Судом достовірно встановлено, та не заперечувалось відповідачкою [PERSON] , що відповідачка, у порушення умов договору, суму заборгованості у розмірі 7 100,00 грн. не сплачує. В ході розгляду справи стороною позивача доведено те, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на даний час є законним правонаступником стягувача (ТОВ «МІЛОАН») за укладеним договором, боржником за яким є відповідачка [PERSON] . Згідно з розрахунком наданого позивачем, у відповідачки [PERSON] наявна заборгованість станом на 08.03.2024 року за договором про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021 року в розмірі 40 807,25 грн., з яких 7 100,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 781,00 грн. - сума комісії, 32 926,25 грн. - заборгованість за процентами (а.с. 15 т. 1). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. Статтями 1046, 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 1 Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконала у передбачений в договорі строк, грошові кошти та нараховані проценти за користування кредитом не повернула, внаслідок чого у неї виникла заборгованість. Аналізуючи умови кредитного договору, сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом (Розділ 2.3. Договору). За відсутності доказів повернення відповідачкою [PERSON] кредитних коштів та обумовленої суми відсотків за користування кредитом до 19.11.2021 року (п. 1.4. Договору), відбулося продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних умовах, як передбачено п. 2.3.1.2 договору. Відтак, суд відхиляє доводи відповідачки [PERSON] , що вона повинна сплачувати відсотки лише за 15 (п`ятнадцять) днів користування кредитом, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про виконання відповідачкою своїх зобов`язань з повернення коштів за тілом кредиту (7 100,00 грн.) у строк, визначений договором, тобто до 19.11.2021 року, відповідно, відповідачка продовжила користуватись кредитними коштами, а тому пролонгація дії кредитного договору відбулась автоматично, що відповідає Розділу 2.3 договору. Доводи відповідачки про нікчемність окремих пунктів договору щодо автоматичної пролонгації дії договору, не заслуговують на увагу, оскільки пролонгація не здійснювалась первісним кредитодавцем (ТОВ «Мілоан») в односторонньому порядку, а відбулася відповідно до умов договору про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021, погоджених сторонами. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією, слід зазначити наступне. Як встановлено судом, умовами Договору про споживчий кредит №4942301 від 04.11.2021 року встановлена сплата комісії за надання кредиту: 781,00 грн., яка нараховується за ставкою 11.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проте, ні умовами кредитного договору, ні іншими доказами не підтверджено зміст та перелік зазначених послуг (сплати комісії за надання кредиту). Як визначено у п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц викладена правова позиція, відповідно до якої умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування»№ 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Проте, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідачки комісії не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону, тому позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі 781,00 грн. задоволенню не підлягають. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на все вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме у частині стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 4942301 від 04.11.2021 року за період з 26.01.2022 року по 08.03.2024 року у розмірі 40 026,25 грн., з яких 7 100,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 32 926,25 грн. - заборгованість за процентами. Відповідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до платіжної інструкції № 0422150087 від 22.03.2024 року, позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 3 028,00 грн. (а.с. 46 т. 1). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 969,86 грн. (з розрахунку: 3 028,00 грн. х 98,08 %, де 40 807,25 грн. - ціна позову, 40 026,25 грн. - сума задоволених позовних вимог). Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених судових витрат у вигляді професійної правової допомоги, позивачем надано: договір № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 року, укладений між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (а.с. 40-41 т. 1); прайс-лист АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС», затверджений Рішенням Загальних зборів № 01-11/2023 від 01.11.2023 року (а.с. 42), платіжну інструкцію № 41300008 від 09.02.2024 року на суму 51 000,00 грн. (а.с. 43 т. 1), заявку на надання юридичної допомоги № 1008 від 13.03.2025 року на суму 13 000,00 грн. по суроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] (4 000,00 грн. + 9 000,00 грн.) (а.с. 44 т. 1), витяг від 08.01.2024 року з акту № 2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024 року на суму 13 000,00 грн. (4 000,00 грн. + 9 000,00 грн.) (а.с. 45 т. 1). Таким чином, суд вважає доведеними витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. При цьому, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18. В питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. Представником відповідачки [PERSON] , адвокатом Кузьміним А.Р., було подано кілька клопотань про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі. Проте аналіз змісту поданих клопотань свідчить, що вони не містять належного обґрунтування, а доводи зводяться виключно до вираження незгоди із розміром витрат, заявлених позивачем. Разом із тим, сама по собі незгода відповідачки та її представника з визначеною позивачем сумою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. не свідчить про їх необґрунтованість чи неспівмірність. Відповідачкою не надано жодних інших доказів, які б підтверджували, що зазначений розмір витрат є надмірним, непропорційним, або становитиме для неї надмірний фінансовий тягар. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, заявлену відповідачем. Водночас, з урахуванням вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 570,40 грн. (з розрахунку: 13 000,00 грн. х 98,08 %, де 40 807,25 грн. - ціна позову, 40 026,25 грн. - сума задоволених позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial