Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

29.04.2024 на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», товариства з обмеженою відповідальністю «Делвік», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, в якому просила витребувати майно - квартиру, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] із незаконного володіння у Відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю «Делвік», шляхом відновлення запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що 19.11.2007 року між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №398/ФКВ-07 згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000,00 дол. США з розрахунку 11,60% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 19.11.2007 року по 19.11.2038 року на споживчі цілі. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 398Zфквіп-07 посвідчений 20.11.2007 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3422. Згідно п. 1.1. договору іпотеки відображено основні умови забезпечення, а саме повернення кредиту в розмірі 30 000 дол. США, термін повернення 19 листопада 2038 року, відсоткова ставка 11,60% річних. Згідно п. 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є двох кімнатна квартира, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В. 20.11.2007 року за реєстровим № 3417, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером 2505008. Згідно п. 1.3 договору іпотеки сторони цього договору оцінюють Предмет іпотеки у 207 050,00 (двісті сім тисяч п`ятдесят)грн., 00 коп. Згідно п. 6.2. договору іпотеки, цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим Договором. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банк», і згідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, шо забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Згідно з п.4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанком» АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. В подальшому новий кредитор ПАТ «Дельта Банк» ініціював звернення до Ужгородського міськрайонного суду. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.09.2014 року по справі №308/3059/14-ц позовні вимоги Банку задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (код за ЄДРПОУ 34047020), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б заборгованість за Кредитним договором в розмірі 558425,40 грн. з яких: тіло кредиту - 339514,64 грн.; заборгованість за відсотками - 203508,58 грн.; комісія за ведення кредиту - 15402,18 грн. та 3654,00грн судових витрат. Банком отримано виконавчий лист який направлено до примусового виконання до Ужгородського міського відділу ДВС. Дана обставина підтверджується інформацією про стан виконавчого провадження АСВП №48028390 з якої вбачається, що на спірне майно було накладено арешт (Постанова про арешт майна боржника від 04.09.2015 ВП № 48028390) доказ надається. 09.07.2015 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа. 30.06.2016 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». В подальшому згідно Договору № 2303/К/1 про відступлення прав вимоги, посвідченого 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального договору Шевченко І. Л. за реєстровим №1609, укладеного між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в тому числі за іпотечним договром№25/Zквіп-06-01 укладеного між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] , посвідченого 22 листопада 2006 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Петрик Н.В. за реєстровим №3021/125. 20 грудня 2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАС» (Продавець) та ТОВ «ДЕЛВІК» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» посвідчений 20.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим №3225. Згідно п. 1. вищевказаного Договору купівлі-продажу нерухомого майна Продавець продав, а Покупець купив нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнат, її загальна площа становить 47,9 кв. метрів, житлова 26,7 кв. метрів. Згідно п. 1. Вказаного договору продаж нерухомого майна здійснено ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». У пункті 2 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що продавець за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. Згідно п.\~4\~вказаного договору,\~відчуження зазначеного\~майна сторонами\~здійснено за\~140\~000\~(сто\~сорок \~тисяч)\~гривень 00\~копійок без\~ПДВ.\~Вказану суму\~Покупець зобов`язаний\~сплатити Продавцю\~шляхом перерахування\~коштів на\~наданий рахунок\~Продавця,\~відкритий в\~АТ «Альфа-Банк»,\~МФО 300346,\~поточний рахунок\~ІВАN\~№ [NUMBER] ,\~до 20\~грудня 2022\~року. За взаємною згодою сторін одночасно з посвідченням цього договору купівлі-продажу реєструється перехід права власності на Покупця на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. Згідно п. 5 вказаного договору, вартість згідно висновку про оцінку майна, складеного 10 грудня 2021 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Апрейсер Еліт» код ЄДРПОУ 44164704 сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №456/21, виданий ФДМУ 10.06.2021 року вартість об`єкту оцінки становить 140 000,00 грн. без ПДВ. Позивач вважає, що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 20.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понормарьовою Д.В. за реєстровим номером 3225 недійсним, на що вказують наступні обставини: недотримання іпотекодержателем порядку передбаченого ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ; відсутність доказів оплати вартості згідно спірного договору (згідно п. 4 оскаржуваного договору); відсутність окремого договору при посвідченні спірного договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; проведення оцінки вартості предмету іпотеку з порушенням норм чинного законодавства (без огляду предмету оцінки, без включення звіту до єдиної бази даних звітів про оцінку) та із значим заниженням ринкової вартості, що вплинуло на права та обов`язки Позивача; відчуження нерухомого майна квартири, загальною площею 47,9 кв. метрів, житлова 26,7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , під час дії арешту, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.09.2015 року АСВП 48028390. Позивач зазначає, що ТОВ «Діджи Фінанс» не було дотримано процедури, передбаченої частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», а державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В. не дотримано приписів статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 61 Порядку № 1127, у зв`язку із чим право власності на спірну квартиру до ТОВ «ДЕЛВІК» перейшло з порушенням вимог законодавства. Позивач наголошує на тому, що відчуження у позасудовому порядку по договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2021 житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , відбулось без реального отримання від покупця коштів, що порушує ст. 38 Закону Украйни « Про іпотеку» та умови іпотечного договору. ТОВ «Діджи Фінас» на момент укладення спірного договору купівлі-продажу не дотримався вимог встановлених ст. 38 Закону України «Про іпотеку», зокрема частини 7 вказаної статті, якою передбачено: Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. В такому звіті іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю інформацію, що отримані кошти від реалізації майна згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» направлено на погашення простроченого кредиту або прострочених відсотків. Саме в такому звіті кредитор/іпоткодавець зазначає про відсутність або наявність заборгованості за кредитним договором. Також Позивач зазначає, що Відповідачем-ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не доведено укладення з Позивачем окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а спірний договір купівлі-продажу предмету іпотеки є недійсним. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не забезпечило і не могло забезпечити проведення огляду квартири, оскільки не мало доступу до цього об`єкту та не зверталося до позивача з відповідним проханням. Згідно висновку експерта за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи від 19.04.2024 №Д-16/24 ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , станом на 20.12.2021 могла становити 1\~662\~590,00 грн. Вищенаведене свідчить про значне заниження ринкової вартості предмета оспорюваного договору та порушення прав іпотекодержателя позивача. Позивач звертає увагу суду на відсутність доказів проведення суб`єктом оціночної діяльності оцінки неправомірно відчуженого майна та надання такої оцінки державному реєстратору, що свідчить про недотримання під час позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки вимог Закону України «Про іпотеку» та Порядку № 1127. Позивач наголошує на тому що, протиправність договору купівлі-продажу предмету іпотеки на підставі ст 38 ЗУ «Про іпотеку» при наявності арешту на все майно боржника підтверджена судовою практикою зокрема Постановою КЦС ВС 10 травня 2022 року по справі №308/13017/16-ц та Постанова КЦС ВС від 13.06.2018 у справі № 644/2494/16-ц. На підставі викладеного позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути витрати на правничу допомогу. 01.05.2024 судом відкрито провадження по справі, призначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву. 27.05.2024 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заявленого представник відповідача зазначив, що 19.11.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український Промисловий Банк» та Позивачем укладено Кредитний договір № 398/ФКВ-07 від 19.11.2007. У відповідності до умов укладеного Кредитного договору Позивач, як позичальник, отримав у Банку кредит у сумі 30 000 дол. США на строк з 19.11.2007 по 19.11.2038 р. зі сплатою 11,60 % річних та в свою чергу зобов`язався повертати отриманий кредит. 20.11.2007 року, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань Позивача за Кредитним договором, Позивач та Банк уклали Іпотечний договір №398/Zфквіп-07, який було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В. за реєстровим № 3422. Надалі, ТОВ «Український Промисловий Банк» передав свої права та вимоги за Кредитним договором та договором іпотеки новому кредиторові АТ «Дельта Банк». Позивач не\~виконував належним\~чином своїх\~зобов`язань\~перед попереднім\~кредитором АТ\~«Дельта Банк»,\~заборгованість за\~Кредитним договором\~не погасив, що не заперечується Позивачем та підтверджується перебуванням на розгляді суду цивільної справи № 308/3059/4-ц. Зважаючи на викладене, розмір боргових зобов`язань Позивача змінився (збільшився). 03.03.2015 р. в АТ «Дельта Банк» запроваджена тимчасова адміністрація, а 05.10.2015 розпочата ліквідація банку. 28 липня 2020 р. відбулися торги (електронний аукціон) з продажу лоту, до складу якого входив кредитний портфель (ПАТ «Дельта Банк»), що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 1631 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, 29 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 3 кредитними договорами, що забезпечені іншою заставою та 127 беззаставними кредитними договорами. До складу кредитного портфеля входило, зокрема, право вимоги за Кредитним договором позичальника [PERSON] (Позивача) та Іпотечним договором. За результатом проведеного аукціону переможцем відкритих торгів стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс». Відповідно до результатів вказаних відкритих торгів 02 вересня 2020 року між АТ «ДЕЛЬТА БАНК», та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» був укладений Договір про відступлення прав вимоги № 2303/К/1, який 02 вересня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1609. Відповідно до\~умов Договору\~про відступлення\~прав вимоги\~АТ «ДЕЛЬТА\~БАНК» відступило\~на користь\~ТОВ «ДІДЖИ\~ФІНАНС»,\~зокрема,\~право вимоги\~до Позивача\~за Кредитним договором та Іпотечним договором. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», як переможець торгів, здійснило повну оплату коштів на користь АТ «Дельта Банк», як те визначено пунктом 4 та пунктом 4.1. Договору про відступлення права вимоги. Отже, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» відповідно до чинного законодавства України та умов укладеного Договору про відступлення прав вимоги стало новим кредитором за Кредитним договором, а також іпотекодержателем за Іпотечним договором Позивача. Додатком № 2 до Договору про відступлення прав вимоги зокрема визначено, що станом на 02.09.2020 року заборгованість Позивача за Кредитним договором становила 1 930 108, 08 грн., яка складається з : 795 344, 88 грн. сума основної заборгованості за Кредитним договором; 1 064 227, 16 грн. суми несплачених процентів; 70 536, 04 грн. суми несплаченої комісії. Відтак, до Відповідача перейшло право вимоги до Позивача щодо сплати зазначеної заборгованості за Кредитним договором. ТОВ «Діджи Фінанс» направляло Позивачу повідомлення-вимогу № 24/з/лід від 07.09.2020 р. цінним листом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 0110313225941 в якому повідомляло, що воно є новим кредитором, просило усунути порушення зобов`язання і погасити заборгованість, а також вказувало про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо заборгованість не буде погашена в 30-денний строк. Після категоричної\~відмови Позивача\~владнати питання\~заборгованості,\~ТОВ «Діджи\~Фінанс»,\~з метою\~задоволення своїх\~кредиторських вимог,\~було вимушено\~звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття продажу предмету іпотеки в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Так, 12.12.2021 р. між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Делвік» укладено договір купівлі-продажу спірної квартири в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно за ТОВ «Делвік», що наразі оскаржує Позивач. Зазначив, що оскільки державна реєстрації іпотеки відбулась 20.11.2007 року, то реєстрація права власності за Відповідачем-2 на предмет іпотеки 20.12.2021 року була здійснена після державної реєстрації іпотеки і в чіткій відповідності до вимог чинного законодавства України. Також звернув увагу, що п.п. 4.2.2. п.4.2 Іпотечного договору Позивач надав іпотекодержателю право: "Продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі- продажу письмово повідомити Іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на Предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу Предмету іпотеки встановлюється за згодою між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, або на підставі незалежної експертної оцінки Предмета іпотеки. Договір купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладений відповідно до цього Договору є підставою для реєстрації права власності покупця на Предмет іпотеки.". Отже, Відповідач-1 інформував Позивача, у встановленому порядку, про свої вимоги до нього та інформував про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим правомірно набув право продати Предмет іпотеки будь-якій особі на власний розсуд у відповідності до вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, 20.12.2021 року Відповідач-1, в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», уклав з Відповідачем-2 Договір купівлі-продажу нерухомого майна, що було предметом іпотеки. Відповідач-1 вважає твердження Позивача про те, що реєстрація права власності відбулась без отримання Третьою особою всіх визначених чинним законодавством України документів для державної реєстрації договору купівлі-продажу предмету іпотеки є лише його припущенням, яке не доведене належними та допустимими доказами по справі. Також вказав, що відсутність у розпорядженні третьої особи доказів оплати ціни за договором купівлі-продажу не спричиняє недійсність такого договору. Відповідно до п. 4. Договору купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», відчуження нерухомого майна Сторони здійснюють за 140 000, 00 грн (сто сорок тисяч гривень 00 копійок). Вказану суму Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця IBAN № [NUMBER] , ЄДРПОУ номер: [NUMBER] , відкритий в АТ «Альфа Банк», МФО: 300346, до 20 (двадцятого) грудня 2022 року. Водночас у вказаному пункті сторони дійшли згоди, що перехід права власності на квартиру на Покупця реєструється в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одночасно з посвідченням цього Договору купівлі-продажу. Враховуючи зазначене, Договір купівлі-продажу не може бути визнаний Позивачем недійсним з підстав відсутності доказів здійснення оплати за вказаним договором. В Іпотечному договорі, що був укладений з метою забезпечення виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором, містилося відповідне іпотечне застереження «Розділ 4. Порядок звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки». Так, в п.4.4. Іпотечного договору визначено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п.4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за Основним зобов`язанням одним з наступних способів: - шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмету іпотеки у власність в рахунок погашення Основного зобов`язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. - шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити Іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на Предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу встановлюється за згодою між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки Предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Договір купівлі-продажу Предмета іпотеки, укладений відповідно до цього Договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на Предмет іпотеки. Отже, відповідне застереження в Іпотечному договорі є позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно. Отже, Відповідачем-1 було прийнято рішення про задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 38 вищевказаного Закону, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що Іпотечний договір передбачав застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (Відповідача-1), шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, вважає твердження Позивача про наявність підстав для недійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна (Предмету іпотеки) без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, необґрунтованим та таким, що суперечить нормам Закону «Про іпотеку» та умовам, підписаного також ним Іпотечного договору. Звернув увагу, що у підпункті 4.4.2 пункту 4.2 Іпотечного договору передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки предмета іпотеки. Ціна продажу спірної квартири на користь ТОВ «Делвік» визначена на підставі незалежної експертної оцінки згідно висновку до звіту про оцінку майна, складеному 10 грудня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «АПРЕЙСЕР ЛТД», оцінювач [PERSON] . Таким чином, ціна продажу була визначена у відповідності до умов Іпотечного договору. Доказів того, що ціна, визначена згідно пп. 4.4.2 Іпотечного договору, є вищою, ніж ціна, за якою ТОВ «Діджи Фінанс» продало квартиру на користь ТОВ «Делвік», Позивач не надав, а отже відсутні підстави вважати, що відчуження спірної квартири відбулося по заниженій ціні. Крім того, недотримання вимог щодо встановлення ціни продажу предмету іпотеки не впливає на дійсність чи недійсність правочину про відчуження предмету іпотеки, оскільки для таких випадків у законодавстві встановлені зовсім інші наслідки. Також зазначив, що існують окремі підстави для відмови у задоволенні вимоги про витребування майна у ТОВ «Делвік», як добросовісного набувача. ТОВ «Делвік» придбало майно за ціною, яка визначена суб`єктом оціночної діяльності з дотриманням умов договору іпотеки та вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку», тому в його діях не було недоброчесності і товариство є добросовісним набувачем майна. У зв`язку з цим у позивача відсутні правові підстави для витребування майна. Також відповідач не погоджується із сумою заявлених позивачем витрат на правову допомогу, вважає її необґрунтованою та заперечує проти її стягнення. З посиланням на викладене просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 29.05.2024 представник позивача адвокат Пітух В.І. подав до суду відповідь на відзив відповідача ТОВ «Діджи Фінанс». В поданій відповіді на відзив представник позивача зазначив, що оскаржуваний договір купівлі-продажу предмету іпотеку на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскаржується у зв`язку з недотриманням кредитором-іпотекодержателем умов припису статті 35, 38 вказаного Закону та невідповідності приписам ст.ст. 203, 215 ЦК України, а його недійсність з`ясовується на момент його вчинення. Так, представник Відповідача надав суду одне повідомлення-вимогу від 07.09.2020 року №14/з/лід адресовану на адресу [PERSON] - [ADDRESS] , опис вкладення до цінного листа №б/н надісланого04.12.2020 року, поштове рекомендоване повідомлення №0110313226941 без доказів відправлення та отримання; опис вкладення до цінного листа №0110313225941 відправленого 24.06.2021 без доказів отримання. Зазначив, що повідомлення вимоги надіслана на невірну адресу Позивача - адреса реєстрації [ADDRESS] , у наданих представником відповідача копія щодо відправки повідомлення-вимоги від 07.09.2020 року вих. №24/з/лід, а також описі вкладення до цінного листа №0110313225941 відправленого 24.06.2021, відсутні будь-які відмітки щодо фактичного отримання її адресатом або ж відмітки «Укрпошти» про причини невручення такого відправлення, яка, як правило, зазначається у «Довідці про причини повернення», що закріплюється на конверті працівником «Укрпошти». Відповідачем не спростовано наведених доводів в позовній заяві в частині неповідомлення Позивача в порядку визначеному ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» чим порушено пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Вказав,\~що Відповідач\~ТОВ «Діджи\~Фінас» на\~момент укладення\~спірного договору\~купівлі-продажу\~не дотримався\~вимог встановлених\~ст.\~38\~Закону України\~«Про іпотеку»,\~зокрема частини\~7\~вказаної статті,\~якою передбачено:\~Іпотекодержатель,\~який реалізував\~предмет іпотеки,\~надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. В такому звіті іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю інформацію, що отримані кошти від реалізації майна згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» направлено на погашення простроченого кредиту або прострочених відсотків. Саме в такому звіті кредитор/іпоткодавець зазначає про відсутність або наявність заборгованості за кредитним договором. Звернув увагу,\~що такого\~звіту не\~могло бути\~надіслано апріорі,\~оскільки як\~свідчать матеріалами\~справи,\~ТОВ «Діджи\~Фінас» не\~отримало коштів\~від ТОВ\~«Делвік» згідно\~п.\~4\~оскаржуваного договору,\~відчуження зазначеного\~нерухомого майна\~сторонами здійснено\~за ціною\~140\~000\~грн.\~без ПДВ.\~Вказану суму\~Покупець зобов`язаний\~сплатити Продавцю\~шляхом перерахування\~коштів на\~наданий поточний\~рахунок Продавця,\~відкритий в\~АТ «Альфа-Банк»\~МФО 300346,\~поточний рахунок\~UBAN\~№ [NUMBER] ,\~до 20\~грудня 2022\~року. Таким чином, уклавши спірний договір купівлі-продажі предмету іпотеки без його оплати, сторони порушили істотні умови договору купівлі-продажу. Доказів оплати згідно спірного договору купівлі-продажу суду не було надано. Також представник відповідача не надав суду довідки розрахунку заборгованості, експертної оцінки, яка зазначена в спірному договорі купівлі-продажу та доказів подання оригіналу іпотечного договору, який подається реєстратору як правостворюючий документ. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.04.2024 року, номер інформаційної довідки 375567477, згідно розділу Актуальна інформація про об`єкт речових прав, тип об`єкта: квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстровано публічне обтяження номер запису про обтяження: 15179740 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 30.06.2016 18:33:55, державний реєстратор: Секерня Євгеній Миколайович, Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Закарпатська обл. Документи, подані для державної реєстрації: постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони найого відчуження, серія та номер: 48028390, виданий 04.09.2015,видавник: МВ ДВС Ужгородського МРУЮ, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30254415 від 30.06.2016 18:34:11, [PERSON] , Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Закарпатська обл. Вид обтяження: арешт нерухомого майна. Відомості про суб`єктів обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] . Під час\~дії вищевказаного\~арешту нерухомого\~майна №\~15179740 20 грудня 2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАС» та ТОВ «ДЕЛВІК» було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим №3225. Протиправність договору купівлі-продажу предмету іпотеки на підставі ст.38 ЗУ «Про іпотеку» при наявності арешту на все майно боржника підтверджена судовою практикою зокрема Постановою КЦС ВС 10 травня 2022 року по справі №308/13017/16-ц та Постанова КЦС ВС від 13.06.2018 у справі № 644/2494/16-ц Також представник позивача зазначив, що даних про те, що інформація зі звітів про оцінку майна включена до єдиної бази даних звітів про оцінку, в матеріалах справи немає, у зв`язку з чим звіт про оцінку спірного майна, яке є предметом іпотеки не може бути визнаний дійсним. Просив суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі. 10.07.2024 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача адвоката Сіренка\~Ю.Є., в якому представник відповідача зазначив, що на виконання вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», Відповідач-1 7 вересня 2020 року надіслав [PERSON] письмову вимогу про усунення порушень щодо виконання зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Вважає, що висновок Позивачки про направлення повідомлення не на вірну адресу її реєстрації не має свого документального підтвердження, оскільки повідомлення-вимога направлена [PERSON] на адресу: [ADDRESS] . При цьому така адреса ( [ADDRESS] ) зазначена Позивачем при укладанні Кредитного та Іпотечного договорів. Тобто повідомлення-вимога направлялась саме на ту адресу, яка зазначалась Позивачем в договорах. Доказів повідомлення кредитору/іпотекодержателю про зміну своєї адреси проживання для направлення кореспонденції Позивачкою не надано. Зазначив, що на момент укладання спірного договору купівлі-продажу предмету іпотеки заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Діджи Фінанс» складала 1924646, 20 грн. Враховуючи той факт, що предмет іпотеки було реалізовано за 140000,00 грн., ТОВ «Діджі Фінанс» як іпотекодержатель задовольнив свої кредиторські вимоги менш ніж на 10% від загальної суми боргу. Саме тому ніякого розподілу кошті взагалі не могло бути у даній ситуації. Більш того, ТОВ «Діджи Фінанс» у разі нестачі коштів за рахунок продажу предмету іпотеки на погашення заборгованості [PERSON] мало право звернути стягнення на інше майно боржника. Підсумовуючи зазначив, що договір купівлі-продажу нерухомого майна повністю відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні, у зв`язку з чим вимога про витребування майна з володіння добросовісного набувача ТОВ «Делвік» є безпідставною. 29.07.2024 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідачем не спростовано наведених доводів в позовній заяві в частині неповідомлення Позивача в порядку визначеному ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку». Також зазначив, що представник відповідача не надав суду довідки розрахунку заборгованості, експертної оцінки яка зазначено в спірному договорі купівлі-продажу та доказів подання оригіналу іпотечного договору який подається реєстратору як правостворюючий документ. Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» укладений іпотекодержателем з порушенням ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку» та без доказів його оплати. У справі відсутні будь-які докази узгодження з Позивачем ціни продажу предмета іпотеки, повідомлення іпотекодержателем іпотекодавцю про ціну, за якою продається предмет іпотеки, іпотекодавець заперечує свою обізнаність щодо цього і його доводи нічим не спростовані. Тим часом, будучи обізнаним про таку ціну продажу належного йому майна Позивач управі був діяти з метою врегулювання заборгованості за кредитним договором виходячи саме з таких обставин, управі був сплатити кредитору борг виходячи з визначеної тим ціни предмета іпотеки, міг реалізувати своє право, передбачене умовами іпотечного договору, проте, був позбавлений такої можливості. З посиланням на викладене просив суд наведені доводи відповідача визнати необґрунтованими, а позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 30.07.2024 клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано: - від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Пономарьової Дар`ї Володимирівни належним чином завірену копію реєстраційної справи №2539527821100 від 20.12.2019 та копії документів, які слугували підставою для укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України Про іпотеку» від 20.12.2021 за реєстровим номером 3225, номер відомостей про речове право 45785302 від 20.12.2021, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62425710 від 20.12.2021; - від ТОВ\~«Діджи Фінанс»\~доказ сплати\~покупцем -\~ТОВ «Делвік»\~коштів за\~Договором купівлі-продажу нерухомого майна\~в порядку\~ст.\~38\~Закону України\~«Про іпотеку» від 20.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Пономарьовою\~Д.В. за реєстровим № 3225, шляхом перерахування коштів на наданий поточний рахунок Продавця, відкритий в АТ «Альфа-Банк» МФО 300346, поточний рахунок ІBAN № [NUMBER] , до 20\~грудня 2022\~року. 19.08.2024 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на виконання вищезазначеної ухвали суду повідомив, що відповідно до договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 07 січня 2023 року, що був укладений між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ДЕЛВІК», ТОВ «ДЕЛВІК» повністю погашена заборгованість у сумі 140000,00 гривень перед ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за договором купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» від 20.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим номером 3225 та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не має майнових претензій до ТОВ «ДЕЛВІК» за вказаним договором. 23.08.2024 на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової\~Д.В. надійшла копія реєстраційної справи до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2021. 25.11.2024\~на адресу\~суду від\~представника позивача\~надійшли додаткові\~пояснення на\~витребувані матеріали\~реєстраційної справи,\~в яких\~адвокат зазначив,\~що як\~вбачається із\~копій вимог,\~на котрі\~посилається відповідач\~1\~ТОВ «ДІДЖИ\~ФІНАНС» та\~які надані\~праватним нотаріусом\~Пономарьовою Д.В.,\~як на\~повідомлення направлене\~позивачу в\~порядку п.4.2.,\~4.4.2.\~Договору іпотеки\~та ст.\~38\~Закону України\~«Про іпотеку»\~зокрема Повідомлення\~вимог від\~07.09.2020\~№24/з/лід,\~ яке\~не містить\~доказів відправлення\~та отримання\~(фіскального\~чеку,\~рекомендоване повідомлення\~про вручення\~поштового відправлення\~тощо), повторне повідомлення-вимога від 24.06.2021 року №24//лід-п, надіслана 24.06.2021 року рекомендованим листом №0110313225941, з відміткою УКПОШТИ про неможливість вручення, за сплином терміну зберігання. У вказаних\~вимогах Іпотекодержатель\~вимагає від\~іпотекодавця погасити\~борг за\~кредитним договором\~в загальній\~сумі 1\~924\~646,20\~грн. та попереджає, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтями 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Зазначив, що вказані докази, не можна вважати достатніми на підтвердження доводів відповідача 1 про належне повідомлення позивача про усунення порушень основного зобов`язання, оскільки з долучених копій документів, квитанцій, описів не представляється можливим встановити факт направлення останній зазначених документів, так як інформація є зафіксована на окремих аркушах, що є копіями, а оригіналів вказаних документів суду не надано. Крім того, на окремих копіях Довідок про причини повернення поштового відправлення міститься відмітка «за закінченням терміну зберігання», що не може бути належним доказом вручення позивачу конкретного документу. Також,\~звернув увагу\~суду на\~те,\~що Рішенням\~Ужгородського міськрайонного\~суду від\~18.09.2014\~року по\~справі №308/3059/14-ц\~позовні вимоги\~ПАТ «Дельта\~Банку» задоволено,\~стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~Публічного акціонерного\~товариства «Дельта\~Банк» (код\~за ЄДРПОУ\~34047020),\~що знаходиться\~за адресою:\~м.\~Київ,\~вул.\~Щорса,\~36-Б\~заборгованість за\~Кредитним договором\~№398/ФКВ-07\~від 19.11.2007\~в розмірі\~558\~425,40\~грн. з яких: тіло кредиту - 339514,64 грн.; заборгованість за відсотками - 203508,58 грн.; комісія за ведення кредиту - 15402,18 грн. та 3654,00грн. судових витрат, тобто в судовому порядку вирішено питання щодо стягнення основного зобов`язання за кредитними договорами, яке було передано для примусового виконання до органу ДВС. У зв`язку із цим, Відповідачем 1 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не доведено, що воно мало право вимоги до [PERSON] про стягнення 1 924\~646 грн. 20коп. у зв`язку із чим скеровували позивачу вимоги про усунення порушень основного зобов`язання. Крім того, звернув увагу суду, що повідомлень про прийняття рішення щодо застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом укладення договору купівлі-продажу із ТЗОВ «ДЕЛВІК» за обумовленою ціною в 140 000,00грн. ТзОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не направляв, доказів з даного приводу суду не надано, що свідчить про порушення умов іпотечного договору та статті 38 Закону України «Про іпотеку». Звернув увагу суду, що спірний договір купівлі-продажі предмету іпотеки укладено між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Делвік», яка не має статусу фінансової установи. При цьому вважає, що при посвідченні спірного договору купівлі-продажу поширюються дія, передбачена Законом України «Про нотаріат» зокрема ст. 55 зокрема частина друга, яка передбачає при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, транспортних засобів перевіряється відсутність будь-якої заборони відчуження або арешту майна. Враховуючи наведе посвідчення договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» є нотаріальною а не реєстраційною дією, змін в Закон України «Про нотаріат» щодо можливості посвідчення угод під арештом не вносилось, а ТОВ «Делвік» не має статусу фінансової установи. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача Пітух В.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовільнити з підстав зазначених у позовній заяві. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові, у відповіді на відзив та додаткових поясненнях. Зазначив, що відчуження предмету іпотеки було здійснено на підставі ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Вважає, що відповідачами порушено реєстраційне та нотаріальне законодавство. Наголосив, що позивачка не була належним чином повідомлена про необхідність усунення порушень основного зобов`язання. Представник відповідача\~ТОВ «ДІДЖИ\~ФІНАНС» в\~судовому засіданні\~проти задоволення\~позовних вимог\~заперечив,\~з підстав\~зазначених у\~відзиві на\~позовну заяву.\~Надав пояснення\~аналогічні викладеним\~у відзиві.\~Зокрема вказав\~на те, ТОВ «Діджи Фінанс», відповідно до чинного законодавства України та умов укладеного Договору про віступлення прав вимоги, стало новим кредитором за Кредитним договором, а також іпотекодержателем за Іпотечним договором Позивача. Відповідач-1 вважає твердження представника позивача про неналежне повідомлення позивачки помилковим та безпідставним, оскільки він належним чином сповістив Позивача про відступлення прав вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором, повідомив про можливість застосування ст. ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» у випадку не усунення порушень зобов`язань за Кредитним договором протягом 30 днів з дати отримання повідомлення. Вважає, що таким чином ТОВ «Діджи Фінанс» було здійснено відчуження предмету іпотеки у повній відповідності до норм чинного законодавства та умов договору іпотеки. Як наслідок, усі доводи позивача про заниження вартості предмету іпотеки не відповідають дійсності, є хибними та мають на меті ввести суд в оману щодо справжніх обставин справи. Вважає, що позивач бажає уникнути фінансової відповідальності та не сплачував кредитну заборгованість. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Делвік» в призначене судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. в призначене судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду повідомлялась належним чином. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. ст.13,76,80,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що 19.11.2007 року між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №398/ФКВ-07 згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000,00 дол. США з розрахунку 11,60% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 19.11.2007 року по 19.11.2038 року на споживчі цілі. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 398Zфквіп-07 посвідчений 20.11.2007 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3422. Згідно п. 1.1. договору іпотеки відображено основні умови забезпечення, а саме повернення кредиту в розмірі 30 000 дол. США, термін повернення 19 листопада 2038 року, відсоткова ставка 11,60% річних. Згідно п. 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є двох кімнатна квартира, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., що належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В. 20.11.2007 року за реєстровим № 3417, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером 2505008. Згідно п. 1.3 договору іпотеки сторони цього договору оцінюють Предмет іпотеки у 207 050,00 (двісті сім тисяч п`ятдесят)грн., 00 коп. Згідно п. 6.2. договору іпотеки, цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим Договором. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банк», і згідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, шо забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях. Згідно з п.4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанком» АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. В подальшому новий кредитор ПАТ «Дельта Банк» ініціював звернення до Ужгородського міськрайонного суду. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.09.2014 року по справі №308/3059/14-ц позовні вимоги Банку задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (код за ЄДРПОУ 34047020), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б заборгованість за Кредитним договором в розмірі 558425,40 грн. з яких: тіло кредиту - 339514,64 грн.; заборгованість за відсотками - 203508,58 грн.; комісія за ведення кредиту - 15402,18 грн. та 3654,00грн судових витрат. Банком отримано виконавчий лист який направлено до примусового виконання до Ужгородського міського відділу ДВС. Дана обставина підтверджується інформацією про стан виконавчого провадження АСВП №48028390 з якої вбачається, що на спірне майно було накладено арешт (Постанова про арешт майна боржника від 04.09.2015 ВП № 48028390). 09.07.2015 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа. 30.06.2016 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». В подальшому згідно Договору № 2303/К/1 про відступлення прав вимоги, посвідченого 02 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального договору Шевченко І. Л. за реєстровим №1609, укладеного між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в тому числі за іпотечним договром№25/Zквіп-06-01 укладеного між ТОВ «Український Промисловий Банк» та [PERSON] , посвідченого 22 листопада 2006 року приватним нотаріусом Ужгородського МНО Петрик Н.В. за реєстровим №3021/125. 20 грудня 2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАС» (Продавець) та ТОВ «ДЕЛВІК» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» посвідчений 20.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим №3225. Згідно п. 1. вищевказаного Договору купівлі-продажу нерухомого майна Продавець продав, а Покупець купив нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнат, її загальна площа становить 47,9 кв. метрів, житлова 26,7 кв. метрів. Згідно п. 1. Вказаного договору продаж нерухомого майна здійснено ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». У пункті 2 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що продавець за 30 днів до укладення цього договору письмово повідомив іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки. Згідно п.\~4\~вказаного договору,\~відчуження зазначеного\~майна сторонами\~здійснено за\~140\~000\~(сто\~сорок \~тисяч)\~гривень 00\~копійок без\~ПДВ.\~Вказану суму\~Покупець зобов`язаний\~сплатити Продавцю\~шляхом перерахування\~коштів на\~наданий рахунок\~Продавця,\~відкритий в\~АТ «Альфа-Банк»,\~МФО 300346,\~поточний рахунок\~ІВАN\~№ [NUMBER] ,\~до 20\~грудня 2022\~року. За взаємною згодою сторін одночасно з посвідченням цього договору купівлі-продажу реєструється перехід права власності на Покупця на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. Згідно п. 5 вказаного договору, вартість згідно висновку про оцінку майна, складеного 10 грудня 2021 суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Апрейсер Еліт» код ЄДРПОУ 44164704 сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №456/21, виданий ФДМУ 10.06.2021 року вартість об`єкту оцінки становить 140 000,00 грн. без ПДВ. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №363827625 від 30.01.2024 року квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить ТОВ «ДЕЛВІК». Згідно наданого позивачем висновку судового експерту Павлич О.В. від 19.04.2024 року №Д-16/24, вбачається, що ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] станом на 20.12.2021 могла становити 1\~662\~590,00 грн. Відповідно до відмітки у паспорті місце проживання позивачки зареєстровано за адресою [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Судом встановлено що згідно Іпотечного Договору № 398Zфквіп-07, посвідченого 20.11.2007 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3422: п. 4.1. договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлених кредитним договором строки; якщо у 3-денний строк після загибелі, пошкодження чи втрати предмета іпотеки іпотекодавець не здійснить заміну у відповідності до п. 3.1.8. цього договору; Порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим договором та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання; якщо інша ніж іпотекодержатель особа набула право стягнення на предмет іпотеки. п. 4.2. У випадку порушення Іпотекодавцем (Позичальником) обов`язків за цим та/або Кредитним договором Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю (та Позичальнику) письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки. п.4.3. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим п.4.4 цього Договору. п. 4.4.У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п.4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі Задовольнити свої вимоги одним з наступних способів: п.4.4.1.Шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов`язання. Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. Як на підставу скасування реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, позивач вказує на те, що між банком і позивачем відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, та є правовою підставою для реєстрації права власності на квартиру за банком, тому дії державного реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру не можна вважати законними. Разом із тим, відповідно до статті 1 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону № 898-IV в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки). Згідно із частиною першою статті 35 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до статті 36 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно із частиною першою статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Аналогічні положення закріплені в Законі № 898-IV в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Вказане відповідає висновкам зазначеним у постанові ВС №761/14019/19 від 19.06.2024. Також, аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Щодо доводів позивача про проведення оцінки вартості предмету іпотеку з порушенням норм чинного законодавства, то слід вказати на те, що: Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. За змістом частини 2 статті 18 цього Закону Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, Для державної реєстрації прав, що набуваються, змінюються або припиняються у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість набуття, зміни чи припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку Для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. Оскільки ціна предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, є істотною обставиною, що має правові наслідки для сторін забезпеченого іпотекою зобов`язання, тому пункт 61 Порядку державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, повинен застосовуватись із урахуванням положень статті 37 Закону №898-IV, а саме: іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Отже оцінка предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, повинна бути проведена перед реєстрацією такого права. Тягар доказування вартості майна несе позивач у справі. В якості доказу вартості майна суду можуть бути подані договори купівлі-продажу цього майна, відомості про його залишкову балансову вартість, звіт про оцінку майна тощо. Відповідно до ст.12 Закону України «Про оцінку та оціночну діяльність», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензівання встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використання нормативно-правової бази з оцінки майна. Відповідно до ч.4 ст 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Згідно зі Звітом про оцінку майна, складеному 10.12.2021 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Апрейсер ЛТД», оцінювач [PERSON] , вартість предмета іпотеки була визначена 140\~000,00 грн. Згідно оскаржуваного договору купівлі-продажу предмету іпотеки, посвідченого 20.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., укладеного між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ДЕЛВІК» зокрема, згідно п. 4 вказаного договору, відчуження зазначеного майна сторонами здійснено за 140 000 гривень 00 копійок без ПДВ. Вказану суму Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю шляхом перерахування коштів на наданий рахунок Продавця, відкритий в АТ «Альфа-Банк», МФО 300346, поточний рахунок ІВАN № [NUMBER] , до 20 грудня 2022 року. Суд вважає за необхідне вказати на те, що ВС у постанові №295/6702/22 від 14.01.2025 «посилання позивача на невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не становить підставу недійсності вказаних правочинів, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.» Суд констатує, що в рамках розгляду даної справи, встановлюються обставини щодо правових підстав та дотримання процедури під час реєстрації права власності іпотечного майна за іпотекодержателем. Суд не визначає та не оцінює правильність наданих іпотекодержателем відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності. Щодо доводів Позивача про недотримання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» Як вбачається з Іпотечного Договору № 398Zфквіп-07, посвідченого 20.11.2007 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., зареєстровано в реєстрі за № 3422, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках (п. 4.1), у випадку порушення іпотекодавцем/позичальником умов за цим та/або кредитним договором та виконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання; (п. 4.2.) у випадку порушення іпотекодавцем (позичальником) обов`язків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у 30 (тридцяти) денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекордежатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, застосувати звернення стягнення іпотекодержатель вправі лише після невиконання іпотекодержателем вимог про усунення порушень визначених Розділом 4 Договору Іпотеки, оформлених в силу ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Так, як узгоджено сторонами у договорі іпотеки від 20.11.2007 у п. 4.1.-4.4.2 у разі настання обставин, зазначених в п.4.1. цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, у котрому зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя , що передбачені ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. З огляду на це, перед здійсненням права на відчуження предмету іпотеки, іпотекодержатель в силу положень умов іпотечного договору та ч.1 ст. 38 Закону України «Про Іпотеку» за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу зобов`язаний був письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Тобто, з вищевикладеного слідує, що в силу п.п. 4.1.-4.4.2 Іпокодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», котре має містити попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя котре має містити не тільки спосіб задоволення вимог Іпотекодержателя, але й про намір укласти договір купівлі-продажу. Зазначене свідчить про необхідність скерування Іпотекодержателем Іпотекодавцю два повідомлення, перше про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки, інше про рішення щодо застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Згідно із правовою позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 14 лютого 2018 р. по справі № 127/8068/16-ц зазначено, аналіз положень статей 17, 33, 36, 38 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. З цього слідує, що право іпотекодержателя на застосування застереження, передбаченого Розділом 4 Іпотечного договору не є абсолютним. Саме у зв`язку з цим, договором передбачено надсилання повідомлення, де, насамперед, має бути зазначено який саме позасудовий спосіб звернення стягнення обрано Іпотекодержателем, якими є строки добровільного виконання зобов`язання, за яку ціну буде звернено стягнення, оскільки, ціна набуття права власності на предмет іпотеки, на момент звернення стягнення, є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Таке повідомлення й фактично є способом погодження істотних умов застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Як вбачається із копій вимог, які надані приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В., як на повідомлення направлене позивачу в порядку п.4.2., 4.4.2. Договору іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» зокрема копія Повідомлення вимог від 07.09.2020 №24/з/лід яке не містить доказів відправлення та отримання (фіскального чеку, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення тощо), повторне повідомлення-вимога від 24.06.2021 року №24//лід-п, надіслана 24.06.2021 року рекомендованим листом №0110313225941, з відміткою УКПОШТИ про неможливість вручення, за сплином терміну зберігання., на адресу [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Інших доказів направлення відповідних вимог матеріали реєстраційної справи приватного нотаріуса Пономарьової Д.В. , які надійшли до суду, не містять. Суд констатує, що державний реєстратор повинен перевіряти, чи повідомлення направлено на адресу іпотекодавця, яка вказана в наданих документах. Постанова КЦС ВС від 11.09.2019 справа № 755/7423/17. Належним доказом надіслання документів може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом, а факт отримання підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Постанова КЦС ВС від 14.11.2018 у справі № 761/9285/17. Суд констатує, що вказані докази, не можна вважати достатніми на підтвердження доводів відповідача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про належне повідомлення позивача про усунення порушень основного зобов`язання, оскільки з долучених копій документів, квитанцій, описів не представляється можливим встановити факт направлення Позивачу зазначених документів, так як інформація є зафіксована на окремих аркушах, що є копіями, а оригіналів вказаних документів суду не надано. Крім того, на окремих копіях Довідок про причини повернення поштового відправлення міститься відмітка «за закінченим терміном зберігання», що не може бути належним доказом вручення позивачу конкретного документу. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до відмітки в паспорті про місце реєстрації позивачки її зареєстроване місце проживання з 09.10.2017 є [ADDRESS] , тобто за адресою квартири, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу. Доказів надсилання вимоги за вказаною адресою матеріали реєстраційної справи також не містять. У даному контексті суд вважає за необхідне звернути увагу на постанова ВП ВС від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) де міститься висновок про те, що «Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Так, ВП ВС у вказаних справах зауважує про правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що відсутність доказів вручення повідомлення-вимоги боржниці, було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій. Постанова ВП ВС від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (обов`язок надіслання іпотекодержателем повідомлень-письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця) Частинами першою, другою статті 35 цього Закону визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржник, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушень порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «ДЕЛВІК» відбулася з порушенням Закону України «Про іпотеку». Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» вказував, що він належним чином виконав свої зобов`язання щодо повідомлення позивача про необхідність усунення порушення зобов`язання за кредитним договором. На підтвердження таких обставин банк надав опис вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] та рекомендовані повідомлення про вручення без жодних відміток Укрпошти та позивача, копії яких ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» долучив до відзиву на позовну заяву. Будь-яких інших доказів на підтвердження направлення та фактичного отримання позичальником іпотекодавцем [PERSON] повідомлень про звернення стягнення на іпотечне майно за порушення зобов`язання за кредитним договором, матеріали справи не містять, такі не надані суду в порядку приписів ЦПК України. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270(постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року справа № 757/13243/17, провадження № 14-719цс19). Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення необхідно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від29 вересня 2020року у справі №757/13243/17 (провадження № 14-711цс19)). Верховний Суд у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 523/5600/22 (провадження № 61-17379св23) погодився з висновками суду першої інстанції про те, що за відсутності підпису на зворотному повідомленні іпотекодавця не можна вважати його таким, що отримав вимогу іпотекодержателя щодо погашення заборгованості та наміру звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності, що є обов`язковим необхідним документом для здійснення державним реєстратором реєстраційної дії відповідно до пункту 61 Порядку № 1127. Згідно з пунктом 6.7 договору іпотеки усі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм. Надані ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до відзиву описи вкладення до цінного листа, містять лише відбиток штемпеля відправника у відділенні «Укрпошти». Суд, оцінивши надані ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» докази на підтвердження належного повідомлення [PERSON] , дійшов висновку, що надані документи державному реєстратору для прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не підтверджують вручення вимоги іпотекодержателю особисто або дату поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Також суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів про те, що надіслане і ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» іпотекодавцю поштове повідомлення (вимога про усунення порушень) перебувало протягом місяця у відділенні поштового зв`язку, проте позивач відмовився їх одержувати. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» , не спростував доводи позивача про те, що повідомлення іпотекодавця [PERSON] здійснено з порушенням вимог пункту 61 Порядку № 1127 та умов іпотечного договору. З огляду на зазначене суд вважає, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт належного повідомлення іпотекодавця чи умисного його ухилення від отримання такої вимоги, оскільки долучені до матеріалів справи копії вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] , містять лише відбиток поштового зв`язку , однак ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не доведено що поштові відправлення знаходилися у поштовому відділенні отримувача протягом 30 днів та надходження такого повідомлення до поштового відділення одержувача, як наслідок, умисного ухилення від отримання такої вимоги. Ураховуючи наведене, беручи до уваги правові висновки викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 квітня 2025 року справа № 753/18799/20, суд приходить до висновку про неналежне виконання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є окремою підставою для задоволення заявлених у справі позовних вимог. Щодо обраного позивачем способу захисту Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, на які посилається заявник. Також відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). У даному випадку слід звернути увагу на те, що дійсно з огляду на викладене суд дійшов висновку про порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» між відповідачами ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «ДЕЛВІК». Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача не з його волі, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння поза його волею, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Під час розгляду справи встановлено порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону № 898-IV, а тому мотивованим слід вважати й висновок про відсутність у останнього права на відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, а тому вимоги позивача про витребування такого майна з володіння ТОВ «Делвік» є обґрунтованими. Наведене узгоджується із позицією ВС що міститься у постанові 22.01.2025 по справі №523/5804/23 Щодо доводів представника відповідача про втручання у право власності добросовісного набувача суд зазначає наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». ЄСПЛ у справі «Каневська проти України» (§§ 46, 47 рішення від 17 листопада 2020 року, заява № 73944/11) зазначив, що при вирішенні майнового спору між кількома приватними особами національні суди, по суті, повинні були врівноважити конфліктуючі приватні інтереси з приводу спірного майна. При цьому вони спиралися на пункт 1 (3) статті 388 Цивільного кодексу, який національний законодавчий орган, діючи в рамках своєї широкої свободи розсуду відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прийняв рішення ввести у внутрішнє цивільне законодавство положення, що регулюють подібні ситуації в цій справі (тобто ситуацію, в якій як первісний власник майна, так і його сумлінний покупець мають конкуруючі права на нього). Суд не вважає і заявник не стверджував іншого що пункт 1 (3) статті 388 ЦК України, дозволяє власнику майна стягнути його з добросовісного набувача, якщо останній втратив його проти своєї волі, як такий, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Дійсно, у всіх державах-учасниках Конвенції законодавство, що регулює приватноправові відносини між фізичними особами, включає норми, що визначають наслідки цих правовідносин для поваги до власності і, в деяких випадках, примус однієї особи до передачі володіння іншій. Такі правила в принципі не можуть вважатися такими, що суперечать зазначеному положенню, якщо тільки будь-яка особа не буде довільно і несправедливо позбавлена майна на користь іншої особи («Zagrebankabanka d. d. v. Croatia», заява № 39544/05, від 12 грудня 2013 року, § 251). В даному випадку втручання у мирне володіння майном є пропорційним та допустимим, а також не може вважатись надмірним тягарем для відповідача, оскільки він має можливість отримувати компенсацію своїх витрат від ТОВ «Діджи Фінанс», зокрема, у порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до останнього. Суд враховує інтереси позивача, як власника спірного майна, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника [PERSON] , який позбувся володіння нерухомим майном за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. За наведеного суд приходить до висновку про наявність підстав витребування майна - загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] із незаконного володіння у Відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю «Делвік», шляхом відновлення запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] . Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Відповіднодост.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду на перед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що\~відповідачами\~не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до\~задоволення з підстав та мотивів\~викладених вище. Згідно ізст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати\~детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру\~рішення. Крім\~того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким\~чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи\~(Проніна\~проти України, №63566/00,\~§23,\~ЄСПЛ, від 18липня2006року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 400,00\~грн.(за подання позовної заяви) та судовий збір в розмірі 605,60 грн. ( за подання заяви про забезпечення позову). Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суму судового збору в розмірі 700,00 гривень з кожного за подачу позовної заяви та 302,80 грн за подачу заяви про забезпечення позову. Разом з тим солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст.141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137ЦПКУкраїни витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною 3 статті 137ЦПКУкраїни для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до частин 4 та 5 статті 137ЦПКУкраїни розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України`заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 3 лютого 2021 року у справі №522/24585/17. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу,\~можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку,\~недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. Окрім цього, у постанові від 07.09.2023 року у справі за № 202/8301/21 Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду зазначає, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом;\~документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).\~Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 у справі 607/4341/20). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеного договору №31-01/24 від 31.01.2024 про надання правової допомоги адвокатське об`єднання «ФОРВАРД-ЛЕКС» надає позивачу [PERSON] правову допомогу в обсязі та на умовах, визначених договором. Подаючи заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача Пітух В.І. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс в зв`язку з розглядом справи становить 25000,00 грн., що складається з витрат на професійну правничу (правову) допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача Пітух В.І. надав копію договору №31-01/2 від 31.01.2024 про надання правової допомоги, укладеного між адвокатським об`єднанням «ФОРВАРД-ЛЕКС» та позивачем; ордер серії АО №1115223 виданий адвокатським об`єднанням «ФОРВАРД-ЛЕКС», копії квитанцій до платіжної інструкції №125224443 від 11.11.2024 на суму 3000,00 грн., №131083719 від 04.12.2024 на суму 1500,00 грн., №148580666 від 12.02.2025 на суму 1500,00 грн., та №310344038 від 09.01.2025 на суму 1500,00 грн., копію рахунку від 25.02.2025 року на оплату згідно Акту про надання правової допомоги до Договору №31-01/24 від 31.01.2024 на суму 25000,00 грн., копію акту від 25.02.2025 року про надання правової допомоги до Договору №31-01/24 від 31.01.2025 на суму 25000,00 грн. 27.05.2025 представник відповідача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» разом з відзивом подав до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Згідно даного клопотання зазначено, що відповідач вважає, суму таких витрат необґрунтованою та заперечують проти її стягнення. Пунктом 3.2рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16). Доказом фактично понесених витрат відповідача на правничу допомогу є платіжні інструкції на суму 7500,00 грн. Таким чином матеріалами справи підтверджено, що представником позивача були надані належні та допустимі докази на підтвердження заявленого розміру витрат, пов`язаних з правовою допомогою, співмірності обсягу послуг, наданих адвокатом на суму 7500,00 грн. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат. У поданому відповідачем клопотанні зазначено, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу не є співмірними із складністю справи та підлягає зменшенню. В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19. У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. Суд вважає завищеною визначену адвокатом вартість правничої допомоги в даній справі, та вважає розмір витрат на правничу допомогу в сумі 25000,00 грн, що підлягає компенсації другою стороною, неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Виходячи з критеріїв розумності та справедливості, предмету спірних правовідносин суд враховує, що дана справа не є складною, відноситься до категорії спорів, щодо якої існує стала судова практика, отже надання правничої допомоги в такій справі не потребує значного часу як для формування правової позиції сторони позивача, так і для збирання доказів та складання процесуальних документів. Тому заявлений розмір витрат за надання правничої допомоги є необґрунтованим, надмірним , такий розмір не є розумним. З врахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); ціни позову; реального часу, необхідного для виконання таких послуг, незначного обсягу юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду, суд приходить до висновку, що заявлені витрати представника позивача за надання правничої допомоги в розмірі 25000,00 грн. є явно неспівмірними, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності. Оцінюючи надані стороною позивача докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, необхідним та достатнім на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, враховуючи наявне клопотання відповідачів про зменшення витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача має бути зменшений до 7500,00 грн. Суд також враховує, що доказом фактично понесених витрат відповідача на правничу допомогу є платіжні інструкції на суму 7500,00 грн.

Outcome: approved