Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

18.07.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Комунального некомерційного підприємства «Міський спеціалізований будинок дитини №1» Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій позивач в інтересах малолітньої дитини позбавленої батьківського піклування просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідачів на користь дитини аліменти у розмірі з кожного по 1/4 частки від заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого на день стягнення для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня звернення до суду з позовом та до досягнення нею повноліття, з посиланням на те, що батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] , не цікавляться його долею, жодного разу його не відвідували, а також не здійснюють його утримання. Вказані підстави зумовили звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 15.10.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 20.11.2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак від представника позивача в матеріалах справи наявна заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності позивача. Треті особи про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачі про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. Щодо сповіщення відповідачів, суд зазначає наступне. Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрованою/знятою з реєстрації не значиться, а [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За наслідком викладеного, повідомлення [PERSON] про дату, час і місце проведення судових засідань здійснювалось шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідачка у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленою належним чином. Одночасно, судом здійснювалось повідомлення останньої про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судової повістки, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі за адресою зазначеною позивачем у позові: [ADDRESS] , однак поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачці, була повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Приймаючи наявне зареєстроване місце проживання [PERSON] , оскільки останній не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судових засідань шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, однак поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою. Одночасно, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судових повісток разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі за адресою, зазначеною позивачем у позові: [ADDRESS] , однак поштова кореспонденція, також була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є належним чином повідомленими про розгляд справи та дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явились до суду без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 20.11.2025 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , про що 13 липня 2023 року Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №526, в якому в графі відомості про батьків зазначено інформацію про наступних осіб: матір - [PERSON] , [INFO] ; батько - [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00043531007 від 10.02.2024 року. Згідно з даним витягом вбачається, що реєстрація народження [PERSON] , [INFO] , була проведена відповідно до статті 133 СК України, якою регламентовано, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Одночасно судом враховується, що відповідно до інформації Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), від 28.08.2024 року № 8214/24.23-18, [PERSON] , [INFO] , перебуває у шлюбі з [PERSON] , [INFO] (актовий запис про шлюб від 24.05.2023 року №1074, складений Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). За наслідком чого, мати малолітньої дитини є [PERSON] , [INFO] , дошлюбне прізвище якої « [PERSON] ». Судом встановлено, що 29.01.2024 року працівниками закладу охорони здоров`я КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» Одеської обласної ради, у присутності працівника органу внутрішніх справ України, та представника територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Пересипському районі, складено акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я, яким засвідчено, що 29.01.2024 року в КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» Одеської обласної ради виявлена покинута дитина чоловічої статі [PERSON] , [INFO] . Мати дитини - громадянка [PERSON] , батько - [PERSON] . Також, як вбачається, 02.02.2024 року КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» Одеської обласної ради було скеровано до Служби у справах дітей Одеської міської ради повідомлення №93/09-04-с, відповідно до якого повідомлено, що 09.08.2023 року до відділення патології новонароджених та недоношених дітей булла госпіталізована дитина - [PERSON] , [INFO] , з діагнозом: бронхо-легенева дисплазія, вогнищева пневмонія. За час перебування дитини в закладі мати дитини - [PERSON] навідувалася до дитини близько 5-6 разів, востаннє у грудні 2023 року. У 2024 році мати станом дитини не цікавилася, участі в догляді та лікуванні не брала, в телефонному режимі з медичним персоналом не спілкувалась, оскільки зв`язок відсутній або на дзвінки не відповідала. За наслідком чого, 29.01.2024 року відносно дитини був оформлений «Акт ЗОЗ та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому ЗОЗ». За наслідком викладеного, КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» у вказаному повідомленні просил розпочати процесс підготовки документів, з метою влаштування хлопчика до державного закладу інтернатного типу. Наказом Служби у справах дітей Одеської міської ради від 12.02.2024 року за №27 малолітнього [PERSON] , [INFO] , поставлено на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування. Розпорядженням Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.02.2024 №197/01-06, малолітньому [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Розпорядженням Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.05.2024 №425/01-06, малолітній [PERSON] , [INFO] , був зарахований на повне державне забезпечення до КНП «Міський спеціалізований будинок дитини № 1» Одеської міської ради, терміном на шість місяців. Також, згідно з інформацією Центру соціальних служб Одеської міської ради від 21.02.2024 року №04/01-660, провідним фахівцем Центру 19.02.2024 було проведено бесіду з [PERSON] . Зі слів матері, з`ясовано, що вона не мала можливості відвідувати дитину у лікарні, внаслідок хвороби. Жінка повідомила, що найближчим часом збирається відвідати дитину у лікарні та повідомила про намір забрати дитину додому, коли одужає. Також, [PERSON] повідомила, що разом з нею проживає її донька [PERSON] , [INFO] . Батько дитини - [PERSON] , [INFO] , матеріально забезпечує родину, він військослужбовець, на теперішній час знаходиться в районі бойових дій. Згідно з відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №645ССД/01-29 від 25.06.2024 року, мати дитини [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; інформація щодо зареєстрованого місця проживання батька дитини - [PERSON] , [INFO] на території міста Одеси відсутня. У відповідності до інформації Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.08.2024 року № 8214/24.23-18 виявлено актові записи про народження на [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , матір`ю яких зазначено [PERSON] , [INFO] . Згідно з листом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 14.08.2024 року №02-19/20 [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення в Хаджибейському районі та отримувала допомогу до 01.08.2020 року на дітей одиноким матерям, призначену на [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Станом на теперішній час [PERSON] ніяких видів державних допомог не отримує, у тому числі на малолітнього [PERSON] , [INFO] . У відповідності до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 17.06.2024 року №2377/03.01-06 за архівними даними станом на 31.12.2012 року відсутня інформація про реєстрацію права власності на нерухоме майно в місті Одесі за [PERSON] , [INFO] . Також листом повідомлено, що за архівними даними, станом на 31.12.2012 року, наявна інформація про реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 19.08.1993 року №8-1393, відповідно до реєстраційного запису, зробленого 24.09.1993 року за реєстровим номером 52 у реєстровій книзі 7пр на сторінці 100. Відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради від 25.06.2024 № 04/01-2184, фахівцями Центру 19.06.2024 був здійснений вихід за адресою проживання матері дитини: [ADDRESS] . Встановлено, що за вищевказаною адресою проводяться ремонтні роботи, відбулась бесіда з власником квартири, який повідомив, що зазначену родину не знає. Згідно з інформацією ДУ «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України від 25.06.2024 року № 5/6-11095, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , раніше в установі не утримувалися та станом на 21.06.2024 року не утримуються. Згідно з інформацією [INFO] від 28.06.2024 № 2032, [PERSON] , [INFO] , відсутня на обліку, не зверталась з будь-яких питань та не призивалась на військову службу за загальною мобілізацією [INFO] . Згідно з інформацією [INFO] від 10.02.2025 № м/2619, [PERSON] , [INFO] , призваний 17.01.2023 року [INFO] та направлений до військової частини [NUMBER] . Згідно з інформацією відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19.06.2024 року №6277/24.23-18, не виявлено актового запису про державну реєстрацію смерті відносно [PERSON] , [INFO] . Згідно з інформацією відділу державної реєстрації стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19.06.2024 року за №6276/24.23-18, не виявлено актового запису про державну реєстрацію смерті відносно [PERSON] , [INFO] . Також, у газеті «Одеські вісті» від 04.07.2024 року розміщено оголошення щодо розшуку [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з метою з`ясування думки стосовно позбавлення їх батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Доказів, що станом на час звернення до суду, [PERSON] та [PERSON] до Служби у справах дітей Одеської міської ради звертались та надавали документів, які б підтверджували їх участь у вихованні дитини та спроможність повернути сина на виховання в родину, не надано. Відповідно до висновку Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.04.2025 року за №1254/01-20, Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказаним висновком засвідчено, що дане питання розглядалось комісією з питань захисту прав дітей Хаджибейської районної Одеської міської ради (Комісія) 26.02.2025 року, 12.03.2025 року, 26.03.2025 року та 09.04.2025 року, однак батьки дитини на засідання Комісії не з`являлись. Також судом встановлено, що за наслідком встановлення перебування [PERSON] на військовій службі у Військовій частині [NUMBER] , органом опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради в межах розгляду вказаного питання комісією скеровувалось письмове звернення до Військової частини [NUMBER] від 07.03.2025 року за вих. 694/01-20, з метою з`ясування думки [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Як засвідчено у вказаному висновку, відповідь на вказаний запит з Військової частини [NUMBER] , та від [PERSON] не надходила. Приймаючи викладені встановлені обставини, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є зокрема: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони. Досліджуючи подані до суду документи та приймаючи вище встановлені обставини в сукупності, суд вважає, що стороною позивача доведена винна поведінка відповідачки [PERSON] , як матері, по відношенню до виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини додатково підтверджуються тим, що [PERSON] , як матір дитини, особисто залишила дитину у медичному закладі та не забрала свою дитину з зазначеного закладу, не здійснила жодних дій та умов для повернення дитини до дому, жодного разу не відвідавши малолітнього під час перебування у будинку дитини, не цікавлячись його долею та не приймаючи жодної участі в його утриманні. Судом також встановлено, що у відповідності до приписів статті 19 СК України, питання про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , розглянуто Хаджибейською районною адміністрації Одеської міської ради, за наслідком чого надано відповідний висновок від 25.04.2025 року за №1254/01-20 щодо доцільності позбавлення відповідачів, як батьків, батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Вказаним висновком засвідчено, що дане питання розглядалось комісією з питань захисту прав дітей Хаджибейської районної Одеської міської ради (далі - Комісія) 26.02.2025 року, 12.03.2025 року, 26.03.2025 року та 09.04.2025 року, однак батьки дитини на засідання Комісії не з`являлись. Також з висновку вбачається, що органом опіки та піклування під час розгляду вказаного питання було враховано перебування [PERSON] на військовій службі, здійснювались дії зі скерування відповідних звернення з метою з`ясування його думки, однак жодної відповіді не надано. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21) та інших. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Надаючи оцінку вказаному висновку, судом встановлено, що останній надано в порядку вимог статті 19 СК України, а також відповідає вимогам Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, не спростований відповідачами по справі. Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.04.2025 року за №1254/01-20 в частині доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , як матері, відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , містить переконливі висновки щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, які узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах справи, які свідчать про свідоме нехтування матір`ю власними батьківськими обов`язками, що має систематичний та постійних характер; не проявлення інтересу до дитини, не зацікавленні і не піклування її долею та життям. Приймаючи викладене в цілому, суд вважає встановленим, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , в порушення вимог статей 150, 180 СК України, усунулась від виконання конституційного обов`язку, передбаченого ст. 51 Конституції України щодо належного виховання своєї малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її зростання і навчання. Поряд з цим, в частині доводів позивача про наявність підстав для позбавлення відповідача [PERSON] , [INFO] , як батька, батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд вважає необґрунтованими та не доведеними, у тому числі суд не погоджується з висновками органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради викладеними у висновку від 25.04.2025 року за №1254/01-20 щодо доцільності [PERSON] позбавлення батьківських прав відносно сина. Так, матеріали справи містять докази на підтвердження того, що [PERSON] , [INFO] , призваний 17.01.2023 року [INFO] та направлений до військової частини [NUMBER] . Отже, батько дитини був призваний до військової служби до народження малолітнього сина. Доказів, що [PERSON] мешкав спільно разом з [PERSON] , матеріали справи не містять. Судом встановлено, що за наслідком встановлення перебування [PERSON] на військовій службі у Військовій частині [NUMBER] , органом опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради в межах розгляду вказаного питання комісією скеровувалось письмове звернення до Військової частини [NUMBER] від 07.03.2025 року за вих. 694/01-20, з метою з`ясування думки [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Як засвідчено у вказаному висновку, відповідь на вказаний запит з Військової частини [NUMBER] , та від [PERSON] не надходила. Поряд з цим, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження отримання Військовою частиною [NUMBER] , та безпосередньо [PERSON] відповідного звернення, як і не містять доказів обізнаності [PERSON] щодо порушеного відповідного питання з позбавлення його батьківських прав відносно сина, перебування сина у комунальному закладі, як і доказів що батькові дитині запропоновувалось забрати дитину для виховання. Приймаючи викладене, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд доходить до висновку про відсутність достатніх доказів, які б свідчили про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , [INFO] , а відтак в цій частині суд вважає позов необґрунтованим. Одночасно судом враховується, що відповідно до ч.3 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Також, судом встановлено, що позов до суду подано належною особою, а саме закладом в якому перебуває дитина, що узгоджується з приписами статті 165 СК України, якою передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд діючи в інтересах дитини вважає доведеним, що матір дитини - [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим, суд вважає наявними правові підстави для позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , за наслідком чого позов Комунальної некомерційної установи «Міський спеціалізований будинок дитини №1» Одеської міської ради в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У задоволенні позову в частині вимог про позбавлення батька дитини - [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягаю з підстав недоведеності. Суд також зазначає, що згідно з вищевказаними встановленими обставинами вбачається, що відповідачі не надають матеріальну допомогу на утримання сина. Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Будь-яких доказів на підтвердження того, що з відповідачів стягуються аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , матеріали справи не містять. При вищевикладених обставинах, приймаючи, що відповідачі є особами працездатного віку, дієздатні, законодавчо на останніх покладено обов`язок забезпечення утримання власної дитини в незалежності від позбавлення батьківських прав, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в цій частині, а відтак з [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , підлягають стягнення аліменти на малолітнього [PERSON] , [INFO] , шляхом їх перерахування на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Щодо розміру заявлених позивачем до стягнення аліментів, суд вважає обґрунтованим та підлягаючим до стягненню з кожного по 1/4 частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менш 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, приймаючи не надання останніми будь-яких доказів, які б впливали на визначення розміру аліментів в іншому розмірі. У відповідності до положень ч.1 ст. 191 СК України, аліменти підлягають стягненню починаючи з дня звернення позивача до суду з цим позовом - 18.07.2025 року та до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом враховується, що ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.08.2025 року було відстрочено КНП «Міський спеціалізований будинок дитини №1» Одеської міської ради сплату судового збору за подання до суду позовної заяви в частині вимог про позбавлення батьківських прав в сумі 6056,00 грн. до ухвалення судового рішення по справі. Також позивач на підставі положень п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за пред`явлення позову в частині вимог майнового характеру про стягнення аліментів, який становить для юридичних осіб у розмірі 3028 грн. грн. Отже, на підставі вищевикладеного вбачається, що позивачем, як юридичною особою було пред`явлено позов, який містить дві вимоги майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру до двох відповідачів, за що передбачено сплату судового збору у загальному розмірі 9084,00 грн. (3028,00 за кожною з вимог немайнового характеру *2 = 6056,00, та 3028,00 за обома вимогами майнового характеру). З урахуванням викладеного, часткового задоволення позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно до частини задоволених вимог стягненню з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі по 4542 гривні 00 копійок (3028+1514), а стягненню з [PERSON] судовий збір в сумі 1514,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial