Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, у якому просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - попереднього договору № Ав_ЛФМ-1-0000341 від 30.08.2024 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 7000 доларів США сплачених за попереднім договором № Ав_ЛФМ-1-0000341 від 30.08.2024 року; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 30 серпня 2024 року між [PERSON] (відповідачкою) та [PERSON] (позивачкою) укладено попередній договір № Ав_ЛФМ-1-0000341 купівлі продажу квартири (далі за текстом також Попередній договір), який нотаріально не посвідчений та умовами якого передбачено наступне: п.1.1. за цим Попереднім договором, на умовах визначених цим Договором, Сторони зобов`язуються в майбутньому до 15.11.2024 р., укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (далі - Основний договір), за яким Сторона-1 є Продавцем (відповідач), а Сторона-2 Покупцем (позивач); п. 1.2.1. за умовою Основного договору Сторона-1 зобов`язується передати, а Сторона-2 прийняти і сплатити встановлену ціну за об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] і складається з 2 - х житлових кімнат, житловою площею 35,8 кв.м., загальною плошею 72,7 кв.м. (далі - Об`єкт); п. 1.2.3. Сторони домовилися, що ціна Об`єкту складає 2059505 гривень, що еквівалентно на день підписання цього Договору 50000,00 доларів США (за офіційним курсом НБУ, 1 долар США - 41,1901 грн.); в пункті 4.9. Попереднього договору зазначено, що Стороні-1 (продавцю) був переданий додатковий завдаток у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США і є невід`ємною частиною до попереднього договору від 30.08.2024 р. у якому були передані Стороні-1 ще 2000 ( дві тисячі ) доларів США. Загальна сума завдатку складає 7000( сім тисяч) доларів США. Отже, згідно умов Попереднього договору сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] до 15.11.2024 року, що не було зроблено. Відповідно до умов Попереднього договору (пункт 4.9.), [PERSON] передала відповідачу, [PERSON] , грошові кошти в загальній сумі 7 000 доларів США. Зазначений Попередній договір не був нотаріально посвідчений всупереч вимогам законодавства. Попередні договори щодо відчуження нерухомого майна обов`язково мають нотаріально посвідчуватися, у протилежному випадку вони є нікчемними, а у разі нікчемності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи вищевикладене, зазначає, що грошові кошти в сумі 7 000 доларів США передані відповідачу за Попереднім договором підлягають поверненню позивачу в повному розмірі. Крім того, позивач зазначає, що навіть якщо б Попередній договір між сторонами був нотаріально посвідчений відповідач все одно мала б повернути передані їй грошові кошти за цим договором, названі завдатком, в сумі 7 000 доларів США. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 49 150 дол. США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуюче викладене, у будь-якому випадку [PERSON] має повернути [PERSON] все, що одержали від неї за Попереднім договором, а саме 7000 доларів США. З метою позасудового врегулювання спору позивач через адвоката надіслала відповідачу Досудову претензію про повернення коштів в сумі 7000 доларів США, яка було отримана відповідачем 17 грудня 2024 року. На особистій зустрічі сторін 20 грудня 2024 року відповідач фактично відмовила позивачу у поверненні коштів в повному обсязі, у зв`язку із чим позивачка вимушена звернутись до суду. Стислий виклад позиції відповідача Стороною відповідача не було подано відзив на позовну заяву. Представник відповідачки адвокат Лола І.С. у судовому засіданні просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] відмовити. Зазначив, що дійсно між сторонами було підписано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, складений у простій письмовій формі, який по суті був проектом попереднього договору, який мав бути укладений і посвідчений у приватного нотаріуса, проте відповідачка [PERSON] жодних грошових коштів від позивачки не отримала, у зв`язку з чим і не були вчинені дії, спрямовані на виконання попереднього договору, що мали б бути вчиненні після оплати гарантійної суми за договором (не були передані оригінали правовстановлюючих документів ТОВ «АН «Лідер Фемілі», не було здійснено нотаріальне посвідчення попереднього договору у десятиденний строк). Зазначав, що докази отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] відсутні. Крім того, представник відповідачки зазначив, що [PERSON] не ухилялась від виконання договору, а Договір купівлі-продажу нерухомого майна не був укладений між сторонами з вини позивачки, оскільки [PERSON] не було надано кредит в рамках програми «єОселя». Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.01.2025 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.03.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивачки подав заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представника, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Враховуючи неявку усіх учасників справи фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі-ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.08.2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір № Ав_ЛФМ-1-0000341. Відповідно до Попереднього договору сторони домовились, що зобов`язуються у майбутньому до 15.11.2024 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (Основний договір), за яким [PERSON] (сторона-1) є продавцем, а [PERSON] (сторона-2) є покупцем. У п. 1.2.1. зазначено, що за умовою Основного договору Сторона-1 зобов`язується передати, а Сторона-2 прийняти і сплатити встановлену ціну за об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2.3. Договору сторони домовилися, що ціна Об`єкту складає 2059505 гривень, що еквівалентно на день підписання цього Договору 50 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання Основного договору. У відповідності до п. 1.3.1. сума 205 950,50 гривень, що еквівалентна на день підписання цього Договору 5.000,00 доларів США сплачується Стороною-2 Стороні-1 на умовах цього Договору. Сплачена сума вважається гарантійною сумою і дорівнює вартості зобов`язань за цим Договором. Відповідно до п. 1.4. Сторони визначили статус гарантійної суми, зазначеної в и. 1.3.1 цього Договору, а саме у разі, якщо Основний договір купівлі-продажу Об`єкта не буде підписаний Сторонами з вини Сторони-2 (тобто не підписання Основного договору на умовах і в терміни, визначені в цьому Договорі, або створення умов, за якими Основний договір не може бути підписаний) гарантійна сума залишається у Сторони-1 в якості компенсації. Не с поважною причиною відмова банківських установ від кредитування Сторони-2 для придбання Об`єкту (п. 1.4.1);.в разі, якщо Основний договір купівлі-продажу Об`єкта не буде підписаний Сторонами з вини Сторони-1 (тобто не підписання Основного договору на умовах і в терміни, визначені в цьому Договорі, або створення умов, за якими Основний договір не може бути підписаний) гарантійна сума повертається Стороні-2 і Сторона-1 додатково зобов`язується сплатити Стороні-2 штраф у розмірі 100,00 % від гарантійної суми.( п. 1.4.2); в разі, якщо Основний договір купівлі-продажу не буде підписаний під Сторонами за взаємною згодою, гарантійна сума повертається Стороні-2 без штрафних санкцій (п. 1.4.3). в разі, якщо Основний договір купівлі-продажу Об`єкта буде підписаний Сторонами в терміни і на умовах цього попереднього Договору, гарантійна сума залишається у Сторони-1 як часткова оплата за Об`єкт і включається в суму розрахунку за Основним договором (1.4.4). На період між оплатою гарантійної суми та визначення статусу остаточної суми згідно п.п. 1.3.1.-1.3.2. цього Договору. Сторона-1 розпоряджається і використовує гарантійну суму на умовах позики (1.4.5). Відповідно до п. 2.4. Договору сторони погодили, що в забезпечення виконання своїх зобов`язань, передбачених п.2.1 цього Договору. Сторона 1 передає оригінали правовстановлюючих документів третій особі: ТОВ АН «Лідер Фемілі», в особі [PERSON] за окремим договором зберігання, у якого документи повинні зберігатися до дати оформлення Основного договору. Відповідно до п. 4.4 Договору Сторони погодили, що в подальшому даний договір підлягає нотаріальному посвідченню протягом 10 днів з дати оплати суми, зазначеної у п. 1.3.1 Договору. Відповідно до п. 4.9. угода відбувається за рахунок особистих та кредитних коштів, які покупець отримує по кредиту на купівлі квартири з банку. За домовленістю сторін розрахунок відбувається у готівковій формі, а саме у доларах. Цей договір додатково підписаний 03.10.2024 року, у якому стороні 1 (продавцю) був переданий додатковий завдаток у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, і є невід`ємною частиною до попереднього договору від 30.08.2024 року, у якому були передані стороні ще 2000 (дві тисячі) доларів США. Загальна сума завдатку складає 7000 (сім тисяч) доларів США. Крім того, 30.08.2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір № Ав_ЛФМ-1-0000341 (тобто дати та номери договорів є однаковими, проте зміст договорів є різним). Відповідно до цього Попереднього договору сторони домовились, що зобов`язуються у майбутньому до 30.09.2024 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (Основний договір), за яким [PERSON] (сторона-1) є продавцем, а [PERSON] (сторона-2) є покупцем. У п. 1.2.1. зазначено, що за умовою Основного договору Сторона-1 зобов`язується передати, а Сторона-2 прийняти і сплатити встановлену ціну за об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2.3. Договору сторони домовилися, що ціна Об`єкту складає 2059505 гривень, що еквівалентно на день підписання цього Договору 50 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання Основного договору. У відповідності до п. 1.3.1. сума 82380,2 гривень, що еквівалентна на день підписання цього Договору 2000,00 доларів США сплачується Стороною-2 Стороні-1 на умовах цього Договору. Сплачена сума вважається гарантійною сумою і дорівнює вартості зобов`язань за цим Договором. Відповідно до п. 1.4. Сторони визначили статус гарантійної суми, зазначеної в и. 1.3.1 цього Договору, а саме у разі, якщо Основний договір купівлі-продажу Об`єкта не буде підписаний Сторонами з вини Сторони-2 (тобто не підписання Основного договору на умовах і в терміни, визначені в цьому Договорі, або створення умов, за якими Основний договір не може бути підписаний) гарантійна сума залишається у Сторони-1 в якості компенсації. Не с поважною причиною відмова банківських установ від кредитування Сторони-2 для придбання Об`єкту (п. 1.4.1);.в разі, якщо Основний договір купівлі-продажу Об`єкта не буде підписаний Сторонами з вини Сторони-1 (тобто не підписання Основного договору на умовах і в терміни, визначені в цьому Договорі, або створення умов, за якими Основний договір не може бути підписаний) гарантійна сума повертається Стороні-2 і Сторона-1 додатково зобов`язується сплатити Стороні-2 штраф у розмірі 100,00 % від гарантійної суми.( п. 1.4.2); в разі, якщо Основний договір купівлі-продажу не буде підписаний під Сторонами за взаємною згодою, гарантійна сума повертається Стороні-2 без штрафних санкцій (п. 1.4.3). в разі, якщо Основний договір купівлі-продажу Об`єкта буде підписаний Сторонами в терміни і на умовах цього попереднього Договору, гарантійна сума залишається у Сторони-1 як часткова оплата за Об`єкт і включається в суму розрахунку за Основним договором (1.4.4). На період між оплатою гарантійної суми та визначення статусу остаточної суми згідно п.п. 1.3.1.-1.3.2. цього Договору. Сторона-1 розпоряджається і використовує гарантійну суму на умовах позики (1.4.5). Відповідно до п. 2.4. Договору сторони погодили, що в забезпечення виконання своїх зобов`язань, передбачених п.2.1 цього Договору. Сторона 1 передає оригінали правовстановлюючих документів третій особі: ТОВ АН «Лідер Фемілі», в особі [PERSON] за окремим договором зберігання, у якого документи повинні зберігатися до дати оформлення Основного договору. Відповідно до п. 4.4 Договору Сторони погодили, що в подальшому даний договір підлягає нотаріальному посвідченню протягом 10 днів з дати оплати суми, зазначеної у п. 1.3.1 Договору. Відповідно до п. 4.9. угода відбувається за рахунок особистих та кредитних коштів, які покупець отримує по кредиту на купівлі квартири з банку. За домовленістю сторін розрахунок відбувається у готівковій формі, а саме у доларах. Представник позивача підтвердив, що позивачка планувала придбати зазначену квартиру за кредитні кошти, отримані по програмі кредитування «єОселя», проте через зміни у законодавстві, їй було відмовлено в отриманні кредиту, і через ці обставини Основний договір купівлі продажу не було укладено. 13 грудня 2024 року представником [PERSON] адвокатом Козак Ігорем Сергійовичем було направлено досудову претензію відповідачці [PERSON] про повернення авансу у сумі 7000 доларів США, у якій зазначено 30 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір № Ав_ЛФМ-1-0000341, згідно з яким сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (далі - "Основний договір"). Відповідно до умов Попереднього договору (пункти 1.3.1 та 4.9), [PERSON] передала завдаток у розмірі 7000 доларів США. Втім, відповідно до законодавства України та судової практики, зазначені кошти мають правову природу авансу, незалежно від їхньої назви у договорі (завдаток, гарантійна сума чи штраф), а аванс підлягає поверненню у 100% випадків, незалежно від причин, через які Основний договір не було укладено, та незалежно від положень договору про штрафні санкції в еквіваленті авансу, гарантійній сумі або завдатку. Норми права, які застосував суд, та висновки суду Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до вимог ст. ст. 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (частина перша статті 220 ЦК України). Тлумачення частини першої статті 220 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що вимога про нотаріальне посвідчення має прямо бути передбачена в тій чи іншій нормі закону, а не слідувати із розширеного її тлумачення і мати імпліцитний характер. Тобто людина розумна і обачна внаслідок аналізу відповідної норми має усвідомлювати існування очевидного обов`язку вчинити відповідний договір в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, недотримання якого призводить автоматично (ipso iure) до нікчемності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2023 року в справі № 755/12702/22 (провадження № 61-11920св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (провадження № 61-697св21) зазначено, що: "нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає". Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №401/3856/16-ц висновувано, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Ураховуючи встановлені судом обставини та наведені норми чинного законодавства України, укладені між сторонами у справі попередні договори є нікчемним у зв`язку з недодержанням сторонами вимог закону про необхідність нотаріального посвідчення такого виду договору. За змістом ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. За змістом статті 216 ЦК України вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. У своїй постанові від 18.03.2020 року в справі №755/612/16-ц Верховний Суд зазначив, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань. Поряд із цим, Верховний Суд у своїй постанові від 09.03.2021 року в справі №468/176/18-ц вказав: «Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Натомість, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в зв`язку із відсутністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів отримання відповідачкою грошових коштів від позивачки за нікчемними попередніми договорами. Оскільки спір, який виник між сторонами у даній справі є цивільно-правовим, він має розглядатись у відповідності до правил, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, з дотриманням засад диспозитивності та змагальності сторін. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 545 Цивільного кодексу України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Уважно з`ясувавши обставини, на позивачка посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд висновує, що позивачкою не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами те, що позивачкою були передані відповідачці грошові кошти у розмірі 7000 доларів США. Представник позивача зазначив, що факт передачі грошових коштів підтверджується самим Попереднім договором від 30.08.2024 року № Ав_ЛФМ-1-0000341, та зазначив, що будь-які додаткові документи, розписки на підтвердження передачі грошових коштів не складались сторонами. Натомість у наданих до суду Попередніх договорах від 30.08.2024 року № Ав_ЛФМ-1-0000341 (номери та дати договорів однакові) містяться положення суперечливого змісту, а саме: відповідно до п. 4.4 Сторони погодили, що в подальшому попередній договір підлягає нотаріальному посвідченню протягом 10 днів з дати оплати суми, зазначеної у п. 1.3.1 Договору. Натомість суд констатує, що нотаріального посвідчення Попередніх договорів від 30.08.2024 року № Ав_ЛФМ-1-0000341 сторонами здійснено не було, та доказів, що позивачка зверталась до відповідачки з метою здійснення нотаріального посвідчення попередніх договорів, чи відповідачка ухилялась від їх посвідчення також надано не було. У Попередньому договорі від 30.08.2024 року № Ав_ЛФМ-1-0000341 міститься положення (у п. 4.9), відповідно до якого цей договір додатково підписаний 03.10.2024 року, у якому стороні 1 (продавцю) був переданий додатковий завдаток у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, і є невід`ємною частиною до попереднього договору від 30.08.2024 року, у якому були передані стороні ще 2000 (дві тисячі) доларів США. Загальна сума завдатку складає 7000 (сім тисяч) доларів США. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, дійшла таких висновків: Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, а тому вони є доказом. Щодо розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. У п. 7.36 зазначеної Постанови Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону. Натомість в умові попереднього договору від 30.08.2024 року № Ав_ЛФМ-1-0000341 зазначено про факт отримання продавцем 03.10.2024 року додаткового завдатку. Пояснень вказаних хронологічних розбіжностей щодо моменту укладання договору, та його виконання позивач не надав. Враховуючи, що зміст пункту 4.9 Попереднього договору є логічно, та хронологічно суперечливим, на думку суду він не може бути достатнім доказом фактичної передачі грошових коштів. Крім того сторонами будь-яких дій, що мали б слідувати на виконання Попереднього договору після передачі грошей вчинено не було, хоча п. 4.4. передбачено подальше нотаріальне посвідчення попереднього договору протягом 10 днів з дати оплати суми, зазначеної у п. 1.3.1 Договору. На запитання суду сторони не підтвердили факт укладання окремого договору зберігання (навпаки вказали, що не укладався), хоча це умовою, передбаченою у п. 2.4. Попереднього Договору в забезпечення виконання зобов`язань, передбачених п.2.1 цього Договору, відповідно до якого [PERSON] мала б передати оригінали правовстановлюючих документів третій особі: ТОВ АН «Лідер Фемілі», в особі Шагарової Світлани Олександрівни до дати оформлення Основного договору. Натомість представник позивачки у судовому засіданні під час розгляду справи по суті зазначив, що підтвердити факт виконання попереднього договору (передачі грошових коштів) можуть свідки - ріелтори [PERSON] та [PERSON] , про допит яких було заявлено клопотання. Судом було відмовлено представнику позивача у допиті свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки суд не може брати до уваги показання свідків, що підтверджують факт передачі грошових коштів між сторонами. Так, згідно частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо в частині другій статті 937 ЦК України та частині третій статті 949 ЦК України. В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року, № 2 зазначається, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Отже, показання свідків, не можуть бути належними та допустимими доказами, що підтверджують факт вчинення та виконання зобов`язань за договором. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, які Верховний Суд виклав у постановах від 6 грудня 2018 року у справі № 303/3113/16-ц та від 2 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18. Враховуючи вищевикладене, суд визнав недоцільним допит свідків для встановлення факту передачі грошових коштів. Враховуючи вищевикладене, належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували отримання відповідачкою грошових коштів від позивачки (розписка про одержання частково або в повному обсязі грошових коштів, чи будь-які інші докази), стороною позивача до надано не було, оскільки сам по собі факт підписання попереднього договору не може бути достатнім доказом передачі коштів та його виконання сторонами. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю факту передачі грошових коштів позивачкою відповідачці. Висновок про те, як слід здійснити розподіл судових витрат: Відповідно до статті 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд відмовляє позивачці у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат не проводиться. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed