Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

27 березня 2025 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, згідно з якою позивач просить суд визнати за ним право власності на 3\\4 частки квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував у шлюбі з [PERSON] з 14 липня 1999 року. [INFO] у них народилася донька [PERSON] 23 грудня 2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення про поділ спільного майна подружжя. 05 грудня 2013 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено позов [PERSON] та позбавлено позивача батьківських прав щодо доньки. Квартирі а [ADDRESS] належить позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності , зокрема позивачу належить 1\\4 частка, відповідачу [PERSON] належить 1\\4 частка, відповідачу [PERSON] належить 1\\2 частка. Позивач намагається в позасудовому порядку вирішити питання щодо сплати частки квартиру, проте дана пропозиція відхиляється відповідачами. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2025 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 28 березня 2025 року позовну заву залишено без руху для усунення її недоліків. 25 квітня 2025 року на адресу суду надійшла заява від позивача про усунення недоліків. Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19 червня 2025 року. Через неявку відповідачів в підготовче засідання, призначене на 19 червня 2025 року, останнє судом відкладено на 17 липня 2025 року. 16 липня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Мочинського А.Р. про розгляд підготовчого засідання без сторони позивача, підтримання позову та відсутність заперечень проти закриття підготовчого провадження. Інші особи в підготовче засідання не з`явилися. Ухвалою суду від 17 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 05 вересня 2025 року. 28 серпня 2025 року на адресу суду від представника позивача адвоката Мочинського А.Р. надійшло клопотання про відкладення судового розгляду справи, призначеної на 05 вересня 2025 року, через відпустку представника позивача. За клопотанням представника позивача, судовий розгляду у справі, призначений на 05 вересня 2025 року, відкладено та повторно призначено на 09 жовтня 2025 року. 26 вересня 2025 року на адресу суду від представника позивача адвоката Мочинського А.Р. надійшло клопотання про відкладення судового розгляду справи, призначеної на 09 жовтня 2025 року, через перебування представника позивача в іншому судовому процесі. 18 листопада 2025 року на адресу суду від представника позивача адвоката Мочинського А.Р. надійшло клопотання про відкладення судового розгляду справи, призначеної на 18 листопада 2025 року, через істотне погіршення стану здоров`я представника позивача. До клопотання представником позивача долучено копію направлення сімейного лікаря від 25 вер6есня 2025 року на планове стаціонарне лікування загального напрямку. При вирішенні клопотання щодо відкладення судового розгляду суд виходить з наступного: Суд, відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Згідно з вимогами п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. За таких обставин суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні клопотання представника позивача про відкладення судового розгляду справи. У зв`язку з відсутністю в судовому засіданні відповідачів, суд, відповідно до вимог ч.4 ст. 224, ст. 280 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] 14 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб. 21 липня 2008 року комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\4 частку квартири в житловому будинку без зазначення адреси, за [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\4 частку квартири, за [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\2 частку квартири. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21). Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16. Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників [PERSON] та [PERSON] , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] на підставі статті 365 ЦК України просив визнати за нею право власності на 3\\4 частки спірної квартири та виплатити відповідачу внесені неї грошові кошти на депозитний рахунок суду. Разом з цим, позивач у позовній заяві не просив суд, одночасно з визнанням за ним право власності на 3\\4 частки спірної квартири, припинити право власності на частки у квартирі за відповідачами, що є неефективним способом захисту прав останньої та суперечить правовій позиції, викладеній у постанові ОП КЦС ВС від 09.10.2024 року у справі № 671/1543/21. Крім цього, всупереч вимогам ч.2 ст. 365 ЦК України, позивачем не подано до суду доказів попереднього внесення вартості частки квартири на депозитний рахунок суду, що в свою чергу, є додатковою підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Також матеріли справи не містять доказів належності позивачу на праві спільної часткової власності більшої частки спірної квартири ніж частка, яка належить відповідачу у справі, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав вважати те, що частка відповідачів у спірній квартирі є незначною. Також, всупереч вимог ст. 365 ЦК України, стороною позивача не надано суду доказів\~ того, що спільне володіння і користування квартирою є неможливим і визнання за ним права власності на 3\\4 частки квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї. За таких обставин суд приходить до висновку про не доведення позивачем позовних вимог, не внесення грошових коштів на депозит суду, що в свою чергу є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд покладає витрати по оплаті судового збору на позивача.

Outcome: dismissed