Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

24 березня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтований тим, що 30.12.2021 між [PERSON] та АТ «ОТП БАНК» уклали кредитний договір № 2038632827, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби з фіксованою ставкою 19,99% за користування кредитом. Загальний розмір кредиту 148 250,55 грн. На виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, Банком було видано кредит відповідачу в загальному розмірі кредиту 148 250,55 грн. В свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості станом на 21.06.2024 загальний розмір становив 203 136,45 грн., яка складалась з тіла кредиту в розмірі 143 682,57 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 59 453,88 грн. 21.06.2024 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 2038632827 від 30.12.2021. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 203 136,45 грн., а також судовий збір в розмірі 3 028,00 грн. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 9 200,00 грн. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями 24.03.2025 справу передано на розгляд судді Макарчуку С.М. Відповідно до одержаної в порядку ст. 187 ЦПК України інформації відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25.10.2005. Ухвалою від 03 квітня 2025 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання на 01 травня 2025 року. 01 травня 2025 року підготовче судове засідання відкладено на 11 червня 2025 року за клопотанням відповідача. 29.05.2025 до суду від представника відповідача адвоката Пасюк В.В. надійшов відзив в якому вбачається, що відповідач із заявленими позовними вимогами не погоджується та вважає їх безпідставними та такими, що не знаходять підтвердження доказами. 30.12.2021 [PERSON] та АТ «ОТП БАНК» уклали кредитний договір № 2038632827. Загальний розмір кредиту 148 250,55 грн. Щодо виписки по особовому рахунку з 30.12.2021 по 21.06.2024, то немає жодного підтвердження видачі кредитних коштів відповідачу. Згідно вказаної виписки прослідковується навпаки оплата коштів позичальником банківській установі. Зрозумівши згодом, що не отримавши від банку кредитних коштів, які були обіцяно виплатити пізніше, згодом позичальник припинив виплату коштів, оскільки банк не виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Згідно умов кредитного договору № 2038632827, а саме п.3.1. встановлено, що банк надає позичальнику кредит безготівково шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку, емітовану банком на ім`я позичальника або шляхом видачі готівкою суми кредиту позичальнику через касу банку. Необхідно зазначити, що платіжна картка, на ім`я позичальника - [PERSON] банком не емітувалась і як наслідок грошові кошти не перераховувались. В якомусь іншому порядку кошти також банком на виконання своїх зобов`язань за договором [PERSON] не надавались. А тому вимоги про стягнення коштів за кредитним договором, як заборгованість, є безпідставними та не підтвердженими жодним доказом. В якості обґрунтування як належного позивача, вказане товариство надає до суду договір факторингу № 21/06/24 від 21.06.2024 укладеного між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», на підставі якого, як стверджує позивач, відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт фінанс» начебто набуло статусу кредитора за кредитним договором № 2038632827 від 30.12.2021. Що стосується питання стягнення витрат на правничу допомогу необхідно зазначити, що наданий до суду договір на надання правничої допомоги є загальним договором, а оплата здійснена невідомо за надання яких послуг. Крім того, згідно відкритої інформації із судової влади (у якості позивача ФК Еліт Фінанс виступає у 1646 справах, у якості відповідача - у 906 справах) у всіх аналогічних справах позивач вказує одну і ту ж саму суму 9 200 грн. і надавачем таких послуг є один і той же адвокат - Литвиненко Оксана Ігорівна. При чому всі позови є ідентичними і формуються лише шляхом заміни персональних даних боржників. А тому заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та значно завищеною і не підлягає до задоволення. 29.05.2025 до суду від представника відповідача адвоката Пасюк В.В. надійшла зустрічна позовна заява в якій просить поновити строк для подання зустрічного позову та прийняти його до спільного розгляду з первісним позовом; звільнити позивача за зустрічним позовом від сплати судового збору; визнати недійсним з моменту укладення п.1.1. кредитного договору № 2038632827 від 30.12.2021 в частині комісійної винагороди за видачу кредиту в сумі 4268,25 грн.; розірвати кредитний договір № 2038632827 від 30.12.2021, укладений між [PERSON] та АТ «ОТП БАНК» з дати ухвалення судом рішення у справі; стягнути з ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» 11 790,00 грн. сплачених у якості погашення кредиту по договору № 2038632827. 05.06.2025 до суду за підписом директора ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» Наваренко В.Г. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій вважають, що доводи відповідача є безпідставними та необґрунтованими. Ухвалою від 10 червня 2025 року відзив на позов залишено без руху. 11 червня 2025 року підготовче судове засідання відкладено на 09 липня 2025 року у зв`язку із залишенням зустрічного позову без руху. Ухвалою від 09 липня 2025 року зустрічний позов прийнято до розгляду, підготовче судове засідання відкладено на 18 вересня 2025 року у зв`язку з наданням строку для подання відзиву на зустрічний позов. 18 вересня 2025 року підготовче судове засідання відкладено на 16 жовтня 2025 року у зв`язку з неявкою усіх сторін по справі. Ухвалою від 16 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду на 19 листопада 2025 року. У судове засідання 19 листопада 2025 року сторони не з`явилися. Представник позивача Євтодьєв А.О. в заяві до суду прохав розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача за дорученням Пасюк В.В. надав суду письмові пояснення щодо позову, де прохав відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 30 грудня 2021 року між Акціонерним товариством "ОТП Банк" та [PERSON] укладений кредитний договір № 2038632827, відповідно до якого: п.1.1 Банк надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на наступних умовах: - загальний розмір кредиту 148250,55 грн, з яких 142275,00 грн на загальні споживчі цілі; 4268,25 грн на сплату комісійної винагороди за видачу кредиту; 0,00 грн на сплату додаткових послуг банку, а саме 1707,30 грн на придбання послуг зі страхування у продавця 1 "Страхування від нещасного випадку"; - комісійна винагорода за видачу кредиту 4268,25 грн сплачується позичальником одноразово у день укладеня крединого договору самостійно на рахунок погашення боргових зобов`язань або за рахунок частини кредиту; - дата остаточного повернення кредиту 30 грудня 2026 року; - строк, на який надається кредит визначено графіком платежів; - комісія за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 0% від суми кредиту. п.1.2 Протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 19,99% річних. п.1.3 Повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Із доданих позивачем копій рахунку на оплату № 11440 ВШ 0392 від 28.12.2021 та квитанції № 238Т003ООІ від 30.12.2021 вбачається, що саме 30 грудня 2021 року відповідачем [PERSON] було проведено оплату за придбання легкового автомобіля марки Volkswagen Passat Komfort на суму 177843,10 грн, банк платника АТ "ОТП Банк", отримувач ТОВ "Везем Шиппінг". Подані розрахункові документи не містять відомостей про те, що розрахунок здійснювався безготівково чи готівкою. Позивач посилається на те, що первісний кредитор АТ "ОТП Банк" виконав свої зобов`язання щодо надання крединих коштів відповідачеві, оскільки на виконання своїх зобов`язань банком було видано кредит відповідачу, що підтверджується випискою по рахунку, що додається до позовної заяви. У свою чергу, відповідач посилається на те, що первісний кредитор АТ "ОТП Банк" свої зобов`язання не виконав, оскільки платіжна картка на ім`я позичальника не емітувалася і грошові кошти первісним кредитором [PERSON] не перераховувалися, у якомусь іншому порядку грошові кошти первісним кредитором [PERSON] не надавалися. Як на підставу своїх заперечень відповідач послався на те, що згідно з умовами кредитного договору №2038632827, а саме п.3.1. встановлено, що Банк надає Позичальнику Кредит безготівково, шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку, емітовану Банком на ім`я Позичальника або шляхом видачі готівкою суми Кредиту Позичальнику через касу Банку. Суд звертає увагу на те, що надана позивачем виписка по особовим рахункам з 30.12.2021 по 21.06.2024 не містить відомостей про операцію зарахування грошових коштів, яка була б здійснена 30 грудня 2021 року, на будь-яку з сум, що зазначені у кредитному договорі № 2038632827 від 30.12.2021 чи у квитанції № 238Т003ООІ від 30.12.2021. Разом з тим, з виписки вбачається, що [PERSON] здійснювалися сплати з погашення кредитної заборгованості за договором № 2038632827, а саме: 20.01.2022 року на суму 3930.00 грн. квитанція 0.0.2426572173.1 період оплати за січень 2022 року; 08.02.2022 року на суму 3930.00 грн. квитанція 0.0.2448437869.1 період оплати за лютий 2022 року; 03.03.2022 року на суму 3930.00 грн. квитанція 0.0.2477768639.1 період оплати за березень 2022 року. При цьому надана виписка не свідчить, що погашення здійснювалося автоматично чи у інший спосіб без участі та волі відповідача, а відповідач наполягає на добровільній сплаті ним зазначених грошових коштів. Таким чином, сторонами підтверджено вчинення відповідачем дій на виконання кредитного договору, а тому твердження відповідача про обов`язкову потребу в перерахуванні на картковий рахунок з емітуванням платіжної картки та неотримання відповідачем кредитних коштів є безпідставними. Відповідачем не спростовано факт отримання кредитних коштів, а також не надано доказів, які підтверджують повернення кредиту в повному обсязі. Враховуючи те, що позичальник порушив умови кредитного договору, належним чином не виконуючи взяті на себе зобов`язання, у зв`язку чим допустив заборгованість перед первісним кредитором, то суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Відповідач посилається на те, що позивачем подано хоча Договір факторингу №21/06/24 від 21.06.2024 року, укладений між AT «ОТП БАНК» та ТОВ "ФК "Еліт Фінанс", на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача, строк платежу за договором кредиту не настав, а тому відповідач не є боржником по договору кредиту, і щодо майбутньої вимоги така також не настала в силу відсутності обов`язку відповідача сплачувати/повертати кошти, які він не отримував від банківської установи. При цьому відповідач посилається на те, що позивач ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" не має ні статусу банку, ні статусу фінансової установи, до суду таких доказів не надано, а тому Договір факторингу №21/06/24 від 21.06.2024 року є нікчемним. Водночас, у порушення вимог ст.1082 ЦК України відповідач не отримував ні від Банку, ні від ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" жодного повідомлення про відступлення права вимоги, а тому вимоги позивача є безпідставними. Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 612 ЦК України визначено: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За правилами ч.1 ст. 638 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно зі ст. 1047 ЦК України у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається в письмовій формі. Згідно з статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Позивачем надано Договір факторингу № 21/06/24 від 21.06.2024, укладеного між АТ "ОТП Банк" та ТОВ "ФК "Еліт Фінанс", копію реєстру боржників № 1 до договору, акти приймання-передачі реєстру боржників №1 та №2 до договору, а також платіжну інструкцію від 21.06.2024, яка підтверджує сплату за право грошової вимоги за цими реєстрами на суми 6050700,06 грн та 162,99 грн відповідно. Досліджені судом докази, зокрема Виписка з Єдиного державного рестру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджують, що ТОВ "ФК "Еліт Фінанс" за своїм правовим статусом відноситься до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а позивачем виконано усі передбачені договором умови щодо укладення договору факторингу, а тому договір відступлення права вимоги на підставі статті 204 ЦК України є обов`язковими для виконання. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2038632827 від 30.12.2021, станом на 21.06.2024 (дату відступлення права вимоги), заборгованість [PERSON] становить 203136,45 грн, з яких: - 143682,57 грн прострочена заборгованість за кредитом; - 59453,88 грн прострочена заборгованість за відсотками на строкову суму; - 0,00 грн комісія за РО; - 0,00 грн плати за пропуск платежів. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1ст. 612 ЦК України). Частиною 1 ст.625ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 статті 639ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Враховуючи, що відповідачем не спростовано правильність зазначених розрахунків, а позивачем доведено наявність заборгованості та перехід до позивача права вимоги, заборгованість підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16 та постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі № 276/4216/16-ц, відповідно до яких, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У зв`язку з вище вказаним позовні вимоги зустрічного позову про визнання недійсним п.1.1 кредитного договору\~ №2038632827 від 30.12.2021 року в частині комісійної винагороди за видачу кредиту у сумі 4268.25 грн. не підлягають задоволенню, оскільки зазначене положення є нікчемним. Водночас, наявні матеріали справи не свідчать про понесення [PERSON] витрат на сплату комісійної винагороди у сумі 4268,25 грн. Перевіряючи обґрунтованість вимоги щодо розірвання оспорюваного кредитного договору суд враховує, що згідно зі ст.651 ЦК України зміна або розірваннядоговорудопускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що первісний кредитор свої обов`язки згідно умов кредитного договору виконав у повному обсязі, а відтак [PERSON] не доведено допущення банком істотних порушень оспорюваного договору та наявність правових підстав для його розірвання в порядку ч.2 ст.651 ЦК України. Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, та порушення прав відповідача, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог зустрічного позову, суд вважає їх безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Оскільки первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, судові витрати слід покласти на відповідача. Відповідачем у відзиві на позов заявлене клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, яке обґрунтоване тим, що наданий до суду договір на надання правничої допомоги є загальним договором, а оплата здійснена невідомо за надання яких послуг. Крім того, згідно відкритої інформації із Судової влади (у якості позивача ФК ЕЛІТ ФІНАНС виступає у 1646 справах, у якості відповідача у 906 справах) у всіх аналогічних справах позивач вказує одну і ту ж саму суму 9200 грн. і надавачем таких послуг є один і той же адвокат Литвиненко Оксана Ігорівна. При чому всі позови є ідентичними і формуються лише шляхом заміни персональних даних боржників. А тому заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та значно завищеною і не підлягає до задоволення. На підтвердження витрат понесених позивачем на правову допомогу до позовної заяви долучено копію укладеного 03.07.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» та адвокатом Литвиненко О.І. договору про надання правничої допомоги №03-07/24, акта № 4 приймання передачі наданих послуг від\~ 15.07.2024, платіжної інструкції № 2726 від 01.10.2024 про перерахування коштів за надані послуги в сумі 9200,00 грн та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22). У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21). Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17). Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріюреальностіадвокатськихвитрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Також ВерховнийСудусправах №905/1795/18та№922/2685/19зазначив,що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved