Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області в якому (з урахуванням уточнень) просить: - скасувати рішення виконавчого комітету Іллічівської (Чорноморської) міської ради Одеської області №1391 від 23.11.2006; - скасувати рішення виконавчого комітету Іллічівської (Чорноморської) міської ради Одеської області №46 від 25.01.2007; - скасувати Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 127,6 кв.м., житловою 60 кв.м., яке видано 14.12.2006 [PERSON] виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області; - скасувати Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 152,5 кв.м., житловою 71,6 кв.м. яке видано 08.02.2007 [PERSON] виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області; - скасувати державну реєстрацію квартири [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію квартири [ADDRESS] ; - визнати право власності [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] , на квартиру [ADDRESS] ; - визнати право власності [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] , на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 14.12.2006 року та Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 08.02.2007 року є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки оформлені органом місцевого самоврядування у протиправний спосіб з порушенням встановленого порядку та прав позивача на інвестоване майно (а.с.1-91 т.1). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 29.12.2020 було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, а позовна заява залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків, що не перевищує 10 днів з дня вручення ухвали (а.с.95-96 т.1). 19.01.2021 року до суду від позивача надійшло клопотання про відстрочення сплати судового збору (а.с.100-101 т.1). Ухвалою Іллічівського міського суду від 20.01.2021 клопотання позивача було задоволено та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (а.с 103 т.1). Ухвалою Іллічівського міського суду від 20.01.2021 було відкрито провадження по справі (а.с.104 т.1). 01.02.2021 до суду надійшла заява відповідача Чорноморської міської ради Одеської області про розгляд справи за відсутністю представника відповідача та відзив на позовну заяву в якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити (а.с.111-128 т.1). Відповідач [PERSON] не погодившись з із позовом надав через свого представника до суду відзив, мотивуючи його необґрунтованістю позовних вимог з наданням відповідних доказів відсутності прав позивача на зазначені квартири та, зокрема, з аргументацією щодо відсутності існування об`єктивного права позивача яке було порушене, а отже і відсутністю підстав для задоволення позовних вимог. Також, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.129-164 т.1). 25.02.2021 позивачем було подане клопотання про забезпечення доказів шляхом витребування документів та призначення почеркознавчої експертизи (а.с.233-241 т.1). 25.03.2021 позивачем було надано заперечення на відзив представника відповідача [PERSON] (а.с.171-232 т.1). 24.05.2021 представником [PERSON] були подані письмові пояснення з приводу заперечення щодо задоволення заяви про забезпечення доказів та призначення експертизи посилаючись на те, що клопотання про призначення експертизи в рамках зазначеної справи є зловживанням процесуальними правами зі сторони позивача, оскільки предмет позову не передбачає скасування чи визнання недійсними інвестиційних договорів на підставі яких видані свідоцтва та додано доказ у вигляді диска з записом засідання по іншій справі № 1511/3878/2012 де позивач визнає факт підписання ним спірної угоди (а.с.1-4 т.2). 15.06.2021 від представника позивача надійшла заява про залучення співвідповідача Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області та письмові пояснення з приводу необхідності призначення експертизи (а.с.9-24 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду від 23.06.2021 клопотання представника позивача щодо залучення співвідповідача у справу задоволено та залучено співвідповідача - Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області (а.с.21 т.2). 31.08.2021 від позивача надійшло клопотання датоване 30.08.2021 про зміну вимог позовної заяви де були вказані додаткові вимоги про визнання незаконним та скасування Рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області №1391 від 23.11.2006 та Рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області № 46 від 25.01.2007 та визнання права власності за позивачем на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.41-45 т.2). 27.09.2021 представник позивача та позивач надали спільне клопотання про повернення без розгляду клопотання позивача від 30.08.2021 про зміну вимог позовної заяви де були вказані додаткові вимоги (а.с.51 т.2). 27.09.2021 позивач подав ще одне клопотання про забезпечення доказів шляхом витребування документів та допиту свідків, зокрема, в режимі відеоконференції (а.с.52-59 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 30.09.2021 клопотання позивача про забезпечення доказів задоволено частково, витребувано документи та викликано свідків (а.с.66-69 т.2). 29.10.2021 від позивача надійшли заперечення на відповідь представника Чорноморської міської ради (а.с.75-79 т.2). 03.11.2021 від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про постановлення ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом (а.с.82 т.2). 16.12.2021 від представника позивача [PERSON] надійшло ще одне клопотання про постановлення ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом (а.с.86 т.2). 31.01.2022 року представником відповідача [PERSON] на виконання Ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 30.09.2021 було надано клопотання про долучення доказів, що витребувались судом (а.с.95-114 т.2). 01.02.2022 надійшла заява від позивача по справі де він просив закінчити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду (а.с.116 т.2). 30.05.2022 року від позивача надійшло заперечення до клопотання про приєднання доказів представника відповідача [PERSON] (а.с.124-134 т.2). 20.10.2022 року на електронну пошту Іллічівського міського суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25.10.2022 заявлений відвід судді представником позивача Доніною Л.А. визнано необґрунтованим, а вирішення питання про відвід передано на розгляд іншого судді який не входить до складу суду, що розглядає справу (а.с.156-157 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 08.11.2022 у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про відвід судді Пушкарського Д.В. було відмовлено (а.с.161-162 т.2). 23.01.2023 позивач надав до суду письмові пояснення та клопотання про те, щоб суд не брав до уваги докази надані представником відповідача [PERSON] (а.с.175-189 т.2). 08.05.2023 позивачем надано до суду заяву про уточнення позовних вимог де він збільшує позовні вимоги та знову просить скасувати Рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області № 1391 від 23.11.2006, скасувати державну реєстрацію квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , визнати за позивачем право власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.198-201 т.2). 26.06.2023 на електронну адресу Іллічівського міського суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] , Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області в частині вимог витребування квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] з власності відповідача [PERSON] (а.с.205-207 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2023 було частково задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів, призначено почеркознавчу експертизу та зупинено провадження по справі (а.с.217-220 т.2). 18.10.2023 від позивача по справі надійшло клопотання про повернення матеріалів справи назад до Іллічівського міського суду без проведення почеркознавчої експертизи та відновлення розгляду справи по суті (а.с.239 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19.10.2023 було поновлено провадження у справі (а.с.240 т.2). 11.12.2023 представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на уточнену позовну заяву із зазначенням щодо процесуальних порушень зі сторони позивача по справі (а.с.15-19 т.3.). 16.11.2023 позивач по справі подав до суду додаткові письмові пояснення (а.с.6-11 т.3). 25.12.2023 до суду надійшов лист від ОНДІСЕ про залишення без виконання призначеної судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку із несплатою рахунку вартості експертизи, що був покладений на позивача [PERSON] (а.с.29 т.3). 16.07.2024р. від позивача надійшла заява про відвід судді Пушкарського Д.В. (а.с. 79-88 т.3). 17.10.2024 від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи з наданням копії стенограми технічного аудіо запису засідання по іншій справі № 511/3878/2012 в якій позивач по цій справі під запис у своїх поясненнях визнав підписання спірних угод (а.с.103-112 т.3). 17.10.2024 представником відповідача [PERSON] було подано заперечення на заяву позивача про відвід судді (а.с.117-118 т.3) та заяву про зловживання позивачем процесуальними правами (а.с.119-123 т.3). 05.11.2024р. до суду надійшла заява від позивача щодо залишення без розгляду його попередньої заяви про відвід судді від 16.07.2024 (а.с.155 т.3). 26.02.2025 від позивача до суду подана заява про передачу справи з одного суду до іншого (а.с.179- 182 т.3). Відповідно внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів, Іллічівський міський суд Одеської області було перейменовано на Чорноморський міський суд Одеської області. Ухвалою Чорноморського міського суду Одеської області від 13.05.2025 було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про передачу справи за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси (а.с.188-189 т.3). Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази у сукупності суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.06.2004 між позивачем та ТОВ «Укржилстрой плюс» як забудовником було укладено Договір №47 про інвестування будівництва житлового будинку. В свою чергу, згідно Угоди про внесення змін до відповідного Договору №47 від 11.06.2004 про інвестування будівництва житлового будинку від 01.12.2005 позивач [PERSON] переуступив свої права на квартиру в домі [ADDRESS] за договором в повному об`ємі відповідачу [PERSON] , позивачем також було підтверджено отримання від відповідача грошових коштів у сумі 106\~440 грн. 23.11.2006 року прийнято рішення Виконавчого комітету Іллічівської міської ради №1391 про видачу відповідачу [PERSON] свідоцтва про право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . 14.12.2006 відповідачу [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Також судом встановлено, що 11.06.2004 між позивачем та ТОВ «Укржилстрой плюс» як забудовником було укладено Договір №48 про інвестування будівництва житлового будинку. В свою чергу, згідно Угоди про внесення змін до відповідного Договору №48 від 11.06.2004 про інвестування будівництва житлового будинку від 01.12.2005 позивач [PERSON] переуступив свої права на квартиру в домі [ADDRESS] за договором в повному об`ємі відповідачу [PERSON] , позивачем також було підтверджено отримання від відповідача грошових коштів у сумі 159660 грн. 25.01.2007 прийнято рішення Виконавчого комітету Іллічівської міської ради №46 про видачу відповідачу [PERSON] свідоцтва про право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 08.02.2007 відповідачу [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Підставою для отримання та оформлення відповідачем зазначених квартир у власність стали Договори та Угоди про внесення змін в договори №47 та №48 про інвестування будівництва житлового будинку. Угоди були підписані позивачем, відповідачем та представником забудовника [PERSON] 01.12.2005р., що відображено в самих угодах. На момент розгляду справи відповідні Договори та угоди про внесення змін в договори №47 та №48 не оспорювалися, не визнані недійсними та є діючими. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно до ч.1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Досліджуючи обставини справи, суд установив, що у 2006 році відповідач [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Іллічівської (нині Чорноморської) міської ради із заявами про видачу свідоцтв про право власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . До зазначених заяв були подані документи, передбачені чинним на той час законодавством, зокрема Тимчасовим положенням «Про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5. Згідно з пунктом 2.2 зазначеного Тимчасового положення, заява про державну реєстрацію прав подається реєстратору того БТІ, яке здійснює діяльність відповідно до договору з Адміністратором реєстру прав на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. До заяви мають бути додані правовстановлювальні документи, їх нотаріально засвідчені копії, документи про оплату реєстраційних дій та інші документи, визначені положенням. Відповідно до пункту 2.11 Тимчасового положення, після отримання заяви реєстратор БТІ за бажанням заявника надає розписку, а після прийняття рішення про реєстрацію прав або відмову в ній повертає заявникові оригінали правовстановлюючих документів, залишаючи у справі нотаріально засвідчені копії. Аналіз зазначених норм свідчить, що проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно можливе лише за умови подання документів у повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що під час реєстрації прав на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] подання таких документів було здійснено, оскільки БТІ не зупиняло розгляд заяв у зв`язку з їх неповнотою, а державна реєстрація була проведена у встановленому законом порядку. Суд також бере до уваги, що інший відповідач Чорноморська міська рада підтвердила, що відповідно до архівних даних, що зберігаються в раді, реєстрація спірних квартир була здійснена відповідно до вимог законодавства, чинного на момент її проведення, зокрема згідно з Тимчасовим положенням. Із наданих міською радою документів убачається, що порядок державної реєстрації прав на зазначені квартири порушений не був, а всі реєстраційні дії проведені в межах компетенції та у спосіб, передбачений законом. Надані докази долучені до матеріалів справи та підтверджують законність проведеної реєстрації. У сукупності наведені обставини дають суду підстави дійти висновку, що державна реєстрація прав власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] була проведена правомірно, на підставі належних документів та без порушення встановленого порядку. Суд критично оцінює доводи позивача щодо заперечення ним факту підписання угод до договорів № 47 та № 48 про переуступку прав на квартири, оскільки такі твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та попередньою судовою практикою за участю позивача. Судом встановлено, що позивач вже звертався до суду з вимогою оскаржити нотаріальні дії щодо засвідчення копій договорів та угод, які стали підставою для державної реєстрації права власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2017 у справі №522/6590/17, залишеним без змін рішеннями Апеляційного суду Одеської області та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, у задоволенні таких вимог позивачу було відмовлено. У цих рішеннях суди дійшли висновку про відсутність будь-яких порушень з боку нотаріуса при оформленні та засвідченні відповідних документів. Зазначені судові акти набрали законної сили, а їх правові висновки мають преюдиціальне значення у межах цієї справи. Суд також враховує, що у 2012 році позивач звертався до Іллічівського міського суду Одеської області із позовом про визнання недійсною угоди від 01.12.2005 про внесення змін до договору №47 від 11.06.2004 про інвестування будівництва житлового будинку та про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням суду від 01.11.2012 у справі № 1511/3878/2012, яке набрало законної сили, у задоволенні позову було відмовлено. У цій справі судом установлено, що позивач дійсно підписував угоду від 01.12.2005 р., а також акт приймання-передачі квартири [ADDRESS] . При цьому згідно стенограми судового засідання яке відбулося 11.10.2012 по вищевказаній справі №1511/3878/2012, що як доказ була долучена в матеріали цієї справи, позивач не заперечував факту підписання угод, а натомість намагався обґрунтувати їх недійсність тим, що підписав документи під впливом тяжких життєвих обставин, що не знайшло підтвердження під час судового розгляду по тій справі. Посилання позивача у своїй заяві на статтю 393 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки наведена норма застосовується до правовідносин, у яких власник майна оскаржує правовий акт органу влади, що порушує його права. Матеріалами справи не підтверджено, що позивач є власником спірних квартир, а тому вказана норма закону не підлягає застосуванню. З цієї ж причини не можуть бути застосовані положення глави 83 ЦК України щодо відшкодування шкоди. Оцінюючи заявлені позовні вимоги у частині скасування рішень виконавчого комітету та свідоцтв про право власності, суд виходить із правової природи таких актів та документів. Суд зазначає, що ненормативні акти органів місцевого самоврядування, спрямовані на вирішення індивідуально визначених питань, є актами одноразового застосування, які вичерпують свою силу фактом їх виконання. Правова доктрина та усталена судова практика виходять із того, що подальше скасування таких актів після реалізації їх наслідків є недопустимим, оскільки це суперечило б принципу правової визначеності та гарантії стабільності суспільних відносин, що охороняється Конституцією та законами України. Суд виходить з того, що оскарження актів індивідуальної дії допускається виключно учасником відповідних правовідносин, права чи обов`язки якого безпосередньо визначені таким актом. Особа, яка не була стороною у відповідних адміністративних чи майнових правовідносинах, не може вимагати скасування індивідуального акта, наслідки якого реалізовані, а її процесуальні можливості обмежуються правом оскарження підстав виникнення у іншої особи права власності в межах цивільного спору, але не правом вимагати скасування самого акту органу місцевого самоврядування. У зв`язку з цим, свідоцтва про право власності, на скасуванні яких наполягає позивач, не є актами, що породжують або припиняють право власності. Ці документи мають виключно реєстраційний характер і відображають факт уже набутого права. Скасування свідоцтва не скасовує саме право власності, якщо воно виникло з інших законних підстав. Право власності виникає не з моменту видачі свідоцтва, а з підстав, визначених законом або договором. Тому такі документи не можуть бути предметом самостійного оскарження з метою відновлення права, якого позивач ніколи не набував. Крім того, навіть теоретичне скасування похідних документів не породжує виникнення права власності у позивача, оскільки такі документи не є первинною правовстановлювальною підставою. Визнання права власності можливе лише за умови доведення наявності первинної законної підстави набуття цього права. Позивач таких доказів не надав, а судом установлено протилежне відсутність у позивача будь-яких правових підстав для набуття права власності на спірні квартири. Суд також враховує особливості предметної юрисдикції заявлених вимог. За положеннями статей 2, 19 Кодексу адміністративного судочинства України спори щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень належать до публічно-правових та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Водночас, відповідно до правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 04.03.2019 у справі № 305/723/15-ц та від 05.02.2025 у справі № 612/449/20, цивільний суд має повноваження перевіряти законність актів індивідуальної дії органів місцевого самоврядування\~лише у випадку, коли така перевірка є\~похідною та необхідною для вирішення спору про цивільне право, насамперед щодо права власності, та коли оспорення акта є способом захисту цього права відповідно до статей 16 та 21 Цивільного кодексу України. У цій справі позивач заявив вимогу про скасування рішень виконавчого комітету, які є актами індивідуальної дії, виданими на ім`я відповідача та реалізованими шляхом оформлення права власності останнього на квартири. Проте позивач не довів наявності у себе будь-якого суб`єктивного цивільного права на спірні квартири, яке б потребувало захисту шляхом скасування відповідних рішень. Отже, заявлені вимоги щодо скасування актів виконавчого комітету у цій частині\~не можуть розглядатися як спосіб захисту цивільного права, а фактично спрямовані на перевірку правомірності дій суб`єкта владних повноважень, що виходить за межі цивільної юрисдикції. Таким чином, з огляду на відсутність у позивача будь-якого цивільного права на спірне майно, а також враховуючи, що оспорення актів індивідуальної дії в даному випадку не спрямоване на захист речового права, суд приходить до висновку, що подані вимоги не можуть бути задоволені. Разом з тим, навіть у разі можливості розгляду таких вимог у цивільному процесі, їх задоволення є неможливим з огляду на встановлену судом законність набуття відповідачем права власності та відсутність порушень під час прийняття відповідних рішень виконавчим комітетом. Таким чином, з урахуванням преюдиціальних судових рішень, попередньої правової позиції самого позивача, суд приходить до висновку, що твердження позивача про непідписання ним угод не ґрунтуються на доказах у той час як реальні фактичні обставини підтверджують протилежне. Суд додатково зазначає, що правова природа свідоцтва про право власності, державної реєстрації речових прав та актів органів місцевого самоврядування відповідно до усталеної практики Верховного Суду не дає підстав для задоволення вимог позивача. Зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі №395/763/19 наголошено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно не створює, не змінює та не припиняє цивільних прав і обов`язків, а є лише документом, який посвідчує вже наявне право, набуте на підставі відповідних юридичних фактів, визначених законом. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 206/2033/20, у якій суд роз`яснив, що державна реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності, однак сама по собі не є правопороджувальною підставою; вона можлива лише за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом. Оцінюючи вимоги позивача про скасування рішень органів місцевого самоврядування, суд також враховує, що відповідно до правових висновків Касаційного цивільного суду, викладених, зокрема, у постанові від 04 березня 2019 року у справі №305/723/15-ц, ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування мають індивідуальний характер, адресовані конкретним суб`єктам, застосовуються одноразово та вичерпують свою дію фактом їх виконання. Такі акти, будучи актами індивідуальної дії, не є нормативно-правовими актами загального характеру, тому їх скасування після реалізації їх наслідків суперечило б принципу правової визначеності та стабільності суспільних відносин, який є складовою верховенства права. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що посилання позивача на необхідність скасування рішень виконавчого комітету та свідоцтв про право власності не відповідають ані правовій природі цих документів, ані підходам, сформульованим у практиці Верховного Суду. Такі документи не породжують прав, а лише фіксують вже існуючі правовідносини, і їх оскарження не може бути використане позивачем як самостійний спосіб набуття права власності чи спростування прав інших осіб за відсутності первинної правовстановлювальної підстави на свою користь. Представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності. Водночас суд виходить із того, що за усталеною практикою Верховного Суду питання застосування позовної давності має правове значення лише у випадку, коли встановлені судом обставини дають підстави для задоволення позову, оскільки інститут позовної давності спрямований на обмеження можливості реалізації порушеного права, а не на звільнення суду від обов`язку надати правову оцінку вимогам по суті. Оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку про\~необґрунтованість позовних вимог\~та відсутність підстав для їх задоволення по суті, питання щодо застосування строків позовної давності не впливає на правильне вирішення спору та не може бути самостійною підставою для відмови в позові. Відтак немає необхідності у застосуванні положень статей 256267 Цивільного кодексу України у цій справі. Таким чином, суд зазначає, що незалежно від заявленого відповідачем клопотання про сплив позовної давності, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на недоведеність позивачем підстав для задоволення вимог, а тому питання позовної давності не підлягає окремому правовому аналізу. Відповідно до статей 12, 13, 7681, 89 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у їх сукупності. Обов`язок доведення покладених у підґрунтя позову обставин у цій справі покладався на позивача. Однак позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів існування у нього будь-якого суб`єктивного права на спірні квартири, яке було б порушено, не визнається або оспорюється відповідачами, а також не довів наявність підстав для втручання суду у сферу вже сформованих і реалізованих правовідносин щодо права власності відповідача на спірне майно. Суд також виходить із положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, згідно з якими кожна особа має право на судовий захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а захист здійснюється у спосіб, який є належним та ефективним для відновлення відповідного права. Обраний позивачем спосіб захисту скасування рішень виконавчого комітету та свідоцтв про право власності з одночасним визнанням за ним права власності на квартири за відсутності будь-якої первинної правовстановлювальної підстави на його користь не може вважатися ані належним, ані ефективним способом захисту права, оскільки фактично спрямований не на відновлення існуючого права, а на набуття нового права за рахунок припинення прав іншої особи, яка набула їх на законних підставах. Оцінюючи процесуальну поведінку сторін, суд бере до уваги численні клопотання позивача про зміну позовних вимог, забезпечення доказів, призначення та скасування експертизи, повторні заяви про відвід судді, заяви про передачу справи за підсудністю тощо. Зазначена поведінка свідчить про непослідовність правової позиції позивача та фактичне перенесення акценту з доведення обставин, на які він посилається, на формальні процесуальні дії, що призвело до тривалого розгляду справи без наближення до доведення заявлених вимог по суті. Така поведінка суперечить завданню цивільного судочинства, визначеному статтею 2 ЦПК України, та принципам добросовісності і процесуальної економії. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, ст.178 ЦПК України, інша сторона вправі подати до суду обґрунтований відзив на позов, надати докази, що спростовують вимоги та заяву про застосування строків позовної давності, якщо така обставина має місце. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, беручи до уваги відсутність у позивача порушеного чи оспорюваного права на спірні квартири, відсутність належних доказів незаконності дій відповідачів при оформленні права власності, преюдиційні висновки судів у раніше розглянутих справах за участю позивача, а також правову природу обраного ним способу захисту, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, заявлені з порушенням вимог закону і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed