Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.08.2023 року біля 00 год. 10 хв. в Ізмаїльському районі на автодорозі М-15 «Одеса-Рені» позивач на службовому вантажному автомобілі з вантажем - мінеральні добрива, рухався з міста Рені до міста Одеса. У зв`язку з технічною поломкою автомобіля він змушений був на 191 км. + 700 м. з`їхати на узбіччя, при цьому, включив аварійні ліхтарі поворотів на жовтий ліхтар мигалку на кабіні та голові, а на торці машини був закріплений жилет з світло відбиваючими смужками. При цьому [PERSON] , керуючи автомобілем «Daewoo», р.н. [NUMBER] , та, рухаючись по автодорозі М-15 «Одеса-Рені» з боку м.Одеса в напрямку м.Рені, на 191 км. + 700 м. вказаної автодороги здійснив наїзд на [PERSON] 30.04.2024 року постановою ст.слідчого СВ Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП у Одеській області ст.лейтенанта поліції Ф.Чифліклій закрито кримінальне провадження №12022162150001010 від 09.08.2023 року. Підставою для закриття стало те, що відсутні ознаки кримінального правопорушення та рекомендовано скласти на [PERSON] адміністративний протокол. Тобто, з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. З постановою про закриття кримінального провадження позивач не погодився, оскільки він фігурує у якості пішохода, що не відповідає дійсності, так як він водій, який керував своїм автомобілем, намагався з під кузова на прохання водія [PERSON] дістати буксирувальний трос і в цей момент отримав удар від автомобіля «Daewoo» під керуванням [PERSON] . В результаті ДТП [PERSON] отримав травми та пошкодження ділянки голови, тулуба та кінцівок. Постанову про закриття кримінального провадження [PERSON] оскаржив до суду, однак, судом було відмовлено в задоволенні скарги. Цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована згідно полісу №АР 5891312 у страховій компанії ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування», хоча поліс і був оформлений на попереднього власника автомобіля [PERSON] , оскільки відповідно до норм законодавства, у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу поліс ОСЦПВ є чинним до кінця строку його дії. Це пояснюється тим, що страхується не власник, а сам транспортний засіб. В наслідок ДТП [PERSON] отримав тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості та визнаний інвалідом першої групи, потребує постійного стороннього догляду. Позивач вказав, що на придбання ліків та медичного обстеження він витратив 65474 грн. Крім того, позивачу заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 200\~000,00 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути на свою користь з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 150\~000,00 грн., завдану ушкодженням здоров`я, та з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» матеріальну допомогу у розмірі 65474,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50\~000,00 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Максименко О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Представник відповідача адвокат Савін С.О. надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, проти задоволення позовних вимог вони заперечують та просять суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з підстав, які викладені у письмових поясненнях відповідача. В поясненнях відповідач зазначив, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/115-24/860-ІТ від 07.03.2024 року, за результатами проведення судової авто-технічної експертизи по дослідженню механізму і обставин ДТП: 1) належні дії водія автомобіля «Daewoo» реєстраційний номер [NUMBER] регламентуються вимогами п. 12.2., 12.3, 12.6 Правил дорожнього руху України; 2) водій автомобіля «Daewoo» реєстраційний номер [NUMBER] не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода; 3) в діях водія автомобіля не вбачається невідповідність вимогам п.12.3 ПДР України та дії водія автомобіля «Daewoo» реєстраційний номер [NUMBER] не знаходиться в причинному зв`язку з подією з технічної точки зору; 4) дії пішохода регламентуються вимогами глави 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху України, їх оцінка не потребує спеціальних пізнань, може бути виконана ініціатором самостійно. Разом з тим, за результатами проведеного досудового розслідування встановлено, що пішохід [PERSON] порушив вимоги глави «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху України, саме: - п.4.4. згідно з яким, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходів, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям повинні використовуватись світлоповертартальні елементи (стрічка, наклейка, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи; - п.4.14 згідно з яким, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху. На підставі викладеного вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження внаслідок власної вини, а інші учасники пригоди тілесних ушкоджень не отримали, тому ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України не вбачається. Дана постанова не оскаржена і не скасована. Фактично, у діях [PERSON] є порушення пункту 4.8 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, під час якої йому заподіяно шкоду. При цьому, позивач усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (зокрема рух пішохода в непередбаченому для цього місці), таким чином в діях позивача наявний непрямий умисел, у зв`язку з цим заявлені [PERSON] вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, на підтвердження своїх позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди позивачем відповідний висновок психологічної експертизи не наданий, з відповідним клопотанням про призначення психологічної експертизи останній до суду не звертався, а тому факт заподіяння моральної шкоди, є не доведеним, а розмір моральної шкоди не обґрунтованим. З вищевикладеного вбачається, що розмір заявленої позивачем моральної шкоди жодним чином необґрунтований та є безпідставним. Позивачем не надано жодного документу, який підтверджує розмір понесених ним страждань та на підставі чого ним було зроблено відповідний розрахунок суми моральної шкоди, яку [PERSON] просить стягнути з відповідачів. Більш того, з матеріалів справи чітко вбачається, що наїзд на [PERSON] допущено у зв`язку з грубим порушенням ним глави 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху України, що сприяло виникненню даної дорожньо-транспортної пригоди та призвело до негативних наслідків травмування позивача, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Також, з матеріалів справи чітко вбачається, що [PERSON] не звертався до страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування, або про те, що він іншим чином намагався отримати страхове відшкодування у позасудовому порядку. Ані текст поданого позову, ані матеріали справи вказані обставини не відображають. Крім того, у справі відсутні докази відмови Страхової компанії у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 09.08.2023 року. Більш того, позивач жодним чином не обґрунтовує поважність причин не звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 93-99). Представник відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що постановою про закриття кримінального провадження встановлено, що в діях водія автомобіля «Daewoo», реєстраційний номер [NUMBER] не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3. ПДР, дії водія автомобіля «Daewoo», реєстраційний номер [NUMBER] не знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП, водій автомобіля «Daewoo», реєстраційний номер [NUMBER] не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, [PERSON] порушив вимоги глави 4 «Обов`язки та права пішоходів» ПДР, та отримав тілесні ушкодження внаслідок власної вини. Відповідно до постанови суду встановлено, що «притягуваний [PERSON] в порушення вимог п. 4.4. ПДР, п/п. п/п. «а», «ґ» п. 4.14. ПДР, будучи пішоходом, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, рухаючись проїзною частиною та узбіччям, не використовував світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або не був в одязі, який має світлоповертальні елементи, а також вийшов на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, та затримався і зупинився на проїзній частині, у зв`язку із не забезпеченням безпеки дорожнього руху, що призвело до наїзду на нього автомобілем марки «Daewoo», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який не мав технічної можливості запобігти наїзду, від чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Таким чином, аналіз сукупності усіх досліджених у суді доказів дає змогу суду дійти висновку про наявність адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та про доведеність винності [PERSON] в його вчиненні. Як наслідок, у страховика не виник обов`язок приймати рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування позивачу. Також, позивач до позовної заяви не надав жодних доказів, які б підтверджували, що саме страховиком допущено порушення його прав, що він звертався до страховика та отримав відмову або страховик за умови наявності всіх документів не прийняв рішення у встановлений строк. Отже, позивач, всупереч встановленої норми, передчасно звернувся із позовом до суду, оскільки його право страховиком не порушувалося, рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не приймалося. Відповідно до п. 32.1. ст. 32 Закону, страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але не спричинення якої не виникає цивільно-правова відповідальність відповідно до Закону. Ця обставина виключає обов`язок страхової компанії відшкодувати заявлені збитки, а тому, є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілою особою мають бути надані документи, що підтверджують: 1. обґрунтовані витрати, які пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбання лікарських засобів; 2. необхідність витрат має бути підтверджена документально відповідним медичним закладом охорони здоров`я; 3. втрати на лікування та витрати, пов`язані з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, мають бути в причинно-наслідковому зв`язку з ДТП. Виключно при додержанні усіх трьох умов, потерпіла особа (позивач) матиме право на одержання страхового відшкодування. Як вбачається із доданих до позовної заяви чеків, документів з лікувальних закладів загальна сума за вказаними документами складає лише 54714,52 грн., а не 65474,00 грн., як зазначає позивач у позовній заяві. Із загального обсягу наданих позивачем документів, чеки на суму 39074,22 грн. містять витрати, що не підлягають відшкодуванню, через те, що вони не відповідають вимогам спеціального Закону, вимогам Закону України «Про лікарські засоби», Постанови КМУ №637 від 15.12.2014 року «Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», а також, протоколам лікування, затверджених МОЗ України, а саме, не є витратами саме на лікування підтвердженими документально закладом охорони здоров`я, зроблені в період, за який відсутня медична документація про проходження позивачем лікування, здійснені на придбання медичних препаратів, які не використовуються при лікування травм, отриманих внаслідок ДТП, ряд чеків на стільки поганої якості, що з них взагалі неможливо встановити ні що було придбано, ні коли і за яку ціну, а це, в свою чергу, не дає можливості ідентифікувати обґрунтованість їх придбання (а.с.51-58). Згідно ч.2 ст.281 розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, статей 11, 15, 16, 22, 23 ЦК України потерпіла особа, якій завдано збитків або завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав, має право на звернення до суду за захистом своїх прав. Згідно ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України, статей\~11,\~15,\~16,\~22,\~23 ЦК України\~потерпіла особа, якій завдано збитків або завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав, має право на звернення до суду за захистом своїх прав. Частиною 2\~ст.\~16\~ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, відшкодування моральної шкоди. Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 року №5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що 09.08.2023 року біля 00 год. 10 хв. в Ізмаїльському районі Одеської області [PERSON] , керуючи автомобілем «Daewoo», р.н. [NUMBER] , та, рухаючись по автодорозі М-15 «Одеса-Рені» з боку м.Одеса в напрямку м.Рені, на 191 км. + 700 м. вказаної автодороги здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який в цей час перебував на смузі руху автомобіля. В наслідок ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Дані обставини встановлені постановою ст.слідчого СВ Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП у Одеській області ст.лейтенанта поліції Ф.Чифліклій від 30.04.2024 року, якою закрито кримінальне провадження №12022162150001010 від 09.08.2023 року у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення (а.с.34-35). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.05.2024 року у задоволенні скарги адвоката Максименка О.А. в інтересах [PERSON] про скасування постанови старшого слідчого СВ Ізмаїльського районного відділу поліції ГУНП у Одеській області Чифліклія Ф.П. від 30.04.2024 року про закриття кримінального провадження №12022162150001010 від 09.08.2023 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України відмовлено (а.с.36-38). Ухвала набрала законної чинності 06.08.2024 року. Як вбачається з акту судово-медичного дослідження (обстеження) №37 від 01.03.2024 року у громадянина [PERSON] виявлені наступні тілесні ушкодження: закритий підвертлюговий перелом правої стегнової кістки зі зміщенням відламків; перелом виростків лівої великогомілкової кістки; перелом обох кісток лівої гомілки в дистальній третині зі зміщенням уламків; множинні садна голови, тулуба, кінцівок. Закритий підвертлюговий перелом правої стегнової кістки зі зміщенням відламків; перелом виростків лівої великогомілкової кістки; перелом обох кісток лівої гомілки в дистальній третині зі зміщенням відламків гр. [PERSON] не викликали загрозливих для життя явищ, але, при звичайному своєму перебігу, призводять розлад здоров`я строком понад три тижні (більше ніж 21 день) та відповідно з п.2.2.2 4.6 «Правил судово медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6, мають ознаки тілесних ушкоджень Середньої тяжкості. Множинні садна голови, тулуба, кінцівок у гр. [PERSON] при звичайному перебігу, мають незначні скороминучі наслідки , тривалістю не більш як шість днів та згідно з пунктом 2.3.5 «Правил судово медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6, відносяться до категорії Легких тілесних ушкоджень. Характер описаних ушкоджень у гр. [PERSON] свідчить про те, що вони виникли в результаті дії (удару) тупого (-их) предмета (ів), індивідуальні особливості якого (-их) в ушкодженнях не відобразились та могли утворитись найбільш імовірно при вказаній дорожньо транспортній пригоді, тобто 09.08.2023 року (а.с. 32-33). Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2024 року у справі №946/4631/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення. Постанова суду набрала законної сили 10.09.2024 року. Даною постановою суду від 28.08.2024 року встановлено, що 09.08.2023 року о 00:10 годині пішохід [PERSON] на автомобільній дорозі М-15 «Одеса-Рені» 191 км. + 700 м., в порушення вимог п. 4.14 Правил Дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, перед виходом на проїзну частину не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників, не переконався у відсутності транспортного засобу, який наближався, що стало причиною наїзду на останнього транспортним засобом «Daewoo», з номерним знаком [NUMBER] під керуванням [PERSON] , у результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постанова набрала законної сили 10.09.2024 року. Суд звертає увагу на те, що логічне розташування п.7 в ч.1 ст. 247 КУпАП після п.1 в цій же частині, який передбачає можливість закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, вказує на те, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення спочатку встановлюється наявність чи відсутність події і складу адміністративного правопорушення та у разі їх відсутності суд закриває провадження, а вже після цього вирішує питання, чи закінчились на момент розгляду справи строки, передбачені ст.38 КУпАП. Також, як було вище зазначено, ст.38 КУпАП встановлює строки накладання адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, отже для застосування її положень спочатку встановлюється, чи було вчинено адміністративне правопорушення. Якщо ж буде встановлено, що адміністративне правопорушення не було вчинено, то, відповідно, відсутні і підстави для застосування цієї норми. Згідно аналізу п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, зробленого Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, та наведеного у його постанові від 16.04.2019 року у справі за №927/623/18, застосування п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні правопорушення провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Згідно з ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] є власником автомобіля «Daewoo», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.39). Отже, судом встановлено, що 09.08.2023 року сталася ДТП, так як пішохід [PERSON] на автомобільній дорозі М-15 «Одеса-Рені» 191 км. + 700 м., в порушення вимог п. 4.14 Правил Дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, перед виходом на проїзну частину не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників, не переконався у відсутності транспортного засобу, який наближався, що стало причиною наїзду на нього транспортним засобом «Daewoo», з номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та в результаті чого [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654 св 18); від 15.08.2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702 св 18); від 02.10.2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195 св 18); від 11.12.2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216 св 18); від 01.07.2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775 св 20) від 07.10.2020 року у справі № 285/4223/17 (провадження № 61-39056 св 18); від 24.11.2021 року у справі № 342/709/20 (провадження № 61-11129 св 21). Крім того, підставами звільнення особи від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації. Як було встановлено, ДТП відбулася за обставин, коли [PERSON] , керуючи автомобілем «Daewoo», р.н. [NUMBER] , та, рухаючись по автодорозі М-15 «Одеса-Рені» з боку м.Одеса в напрямку м.Рені, на 191 км. + 700 м. вказаної автодороги здійснив наїзд на [PERSON] , який в цей час перебував на смузі руху автомобіля, внаслідок чого [PERSON] отримав тілесні ушкодження. В даному випадку не зважаючи на те, що [PERSON] допустив необережність через нехтування Правилами дорожнього руху, суд вважає доведеним, що [PERSON] на момент ДТП був належним володільцем джерела підвищеної небезпеки, а тому у відповідності до ст. 1187 ЦК України, має нести обов`язок з відшкодування завданої шкоди. Доказів умислу потерпілого або наявності непереборної сили суду не надано. Водночас, суд зауважує, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка відповідає за шкоду, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У пункті 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 24.1. статті 24 Закону №1961-ГУ 24.1. (в редакції станом на дату завдання шкоди) у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів (для скорочення - витрати, пов`язані із лікуванням). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у постанові від 26.06.2025 року у справі №947/3185/21. Згідно з Полісом №АР/5891312 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів транспортний засіб «Daewoo», реєстраційний номер [NUMBER] на момент ДТП був забезпечений ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» (а.с.40). Страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю складає 320\~000 грн. Отже,\~враховуючи вищезазначене\~та положення\~ст.\~1187\~ЦКУкраїни, а також положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд не приймає до уваги доводи відповідачів, що в даному випадку страхова не повинна відшкодовувати шкоду, в зв`язку з відсутністю вини [PERSON] у вчиненні ДТП, так як не виникає цивільно-правова відповідальність. На думку суду цивільно правова відповідальність в даному випадку виникає не залежно від вини володільця транспортного засобу. Також суд не приймає до уваги доводи відповідачів, щодо відсутності порушеного права, так як позивач не звертався до подачі позову з відповідною заявою до страхової компанії, оскільки попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика чи МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19)) Згідно довідки до акта огляду медико-санітарною експертною комісією серії 12ААІ №838866 від 08.01.2024 року [PERSON] встановлена перша група інвалідності до 01.02.2025 року, загальне захворювання, потребує постійного стороннього догляду (а.с.6). Відповідно до первинного огляду черговим травматологом та медичної карти стаціонарного хворого №4392, [PERSON] був госпіталізований 09.08.2023 року внаслідок травм, отриманих у ДТП (а.с.11, 12-14). Позивачем надано квитанції та чеки на загальну суму 60972,46 грн. (а.с.15-27), однак, належним чином підтверджені квитанції та чеки, які стосуються витрат позивача на медичне обстеження та на придбання ліків надано на суму 28\~492,57 грн., які узгоджуються з листком призначень (а.с.14), випискою з медичної карти стаціонарного хворого (а.с.28), та виписним епікризом (а.с.20). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню та з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» підлягає стягненню на користь [PERSON] сума матеріальної шкоди у розмірі 28 492,57 грн. У відповідності до ст.26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком відшкодовується моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи, що на думку суду позивачем доведена сума матеріальної шкоди в розмірі 28 492,57 грн., то на користь позивача необхідно стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» на відшкодування моральної шкоди 1424, 63 грн. (28 492,57 грн. *5%) Що стосується вимог позивача щодо стягнення на його користь моральної шкоди з відповідача [PERSON] в розмірі 150 000 грн., суд приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 1194 ЦК України у зв`язку з недостатністю страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди позивачу відповідач зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди, встановленим судом, і страховою виплатою. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10.08.2022 року у справі №635/6868/16-ц. При розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди. Тобто відшкодування моральної шкоди передбачає необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною. Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.05.2022 року у справі № 761/28949/17. При визначенні розміру моральної шкоди, суд також виходить з положень частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з зазначеним, суд прийшов до висновку щодо зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки [PERSON] перебував на проїзній частині дороги та порушив Правила дорожнього руху. За таких обставин, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд, приймає до уваги обставини справи, істотність вимушених у житті позивача змін та розмір моральних страждань, у зв`язку з ушкодженням здоров`я, характер, тривалість і обсяг заподіяних їм моральних страждань та з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає справедливою сумою компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн., яку необхідно стягнути з [PERSON] . Вирішуючи спір, суд не погоджується з доводами відповідачів, що призначення експертизи з метою встановлення розміру моральної шкоди. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 01.03.2021 року у справі №180/1735/16-ц). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Подібний висновок вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі №477/874/19. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У переважній більшості випадків ЄСПЛ: наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого. У постанові від 26.02.2020 року у справі № 372/4399/15-ц, Верховний Суд зазначив, що 29.01.2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О.М.Ерделевського про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз та внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури. Отже, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 372/4412/15-ц. При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності. Разом з цим суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22.07.2022 року у справі № П/811/4240/14 та від 09.11.2022 року у справі №462/6463/16-ц. ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України»). За таких обставин, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача [PERSON] з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» матеріальної шкоди у розмірі 28 492,57 грн., та моральної шкоди у розмірі 1424, 63 грн. та з відповідача [PERSON] моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідачів в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, з [PERSON] у розмірі 530,95 грн. (40% задоволених позовних вимог) та з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» 343,92 грн. (25,91% задоволених позовних вимог).

Outcome: partial