Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

У жовтні 2025 року ТзОВ «Українські фінансові операції» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказало, що 08.05.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» і відповідачем укладено в електронній формі договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4630267, за яким ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу кредит у розмірі 16200 грн, а він, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти у порядку та розміру, визначених договором. 27.02.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Українські фінансові операції» був укладений договір факторингу № 27/02/2025 за умовами якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором №4630267. Відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором у визначений договором строк не повернув кредит та не сплатив відсотки за його користування. Заборгованість відповідача за кредитним договором становить 106297,56 грн. За таких обставин ТОВ «Українські фінансові операції» просило суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованості за кредитним договором, а також понесені витрати на правову допомогу у сумі 10000,00 гривень. 08.10.2025 року відкрито провадження у даній справі та розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами. Відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, також до суду не надходило клопотань про слухання справи у порядку загального позовного провадження. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що 08.05.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Лінеура Україна» було укладено електронний договір №4630267 про надання споживчого кредиту. Відповідно до п.1.2 Договору сума кредиту складає 16200 грн. Згідно із п.1.3. Договору строк кредиту 350 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 25 днів. Кредитний договір укладений сторонами дистанційно та підписаний [PERSON] електронним підписом (одноразовим ідентифікатором 63530). В подальшому позичальником було підписано додатковий договір від 10.05.2024 та відповідно кошти у розмірі 3800 гривень від первісного кредитора згідно договору були надіслані платіжною системою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» на картку споживача. У день укладення кредитного договору ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало кредитні кошти у сумі 16200 грн та 3800 грн на указаний [PERSON] картковий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується витребуваною судом з АТ «Державний Ощадний Банк України». 27.02.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Українські фінансові операції» був укладений договір факторингу № 27/02/2025 за умовами якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором №4630267. З витягу з реєстру боржників до договору факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025 року вбачається, що ТзОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача, в сумі 100097,59 грн., з яких: 19999,96 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 70097,63 грн. - сума заборгованості за відсотками нарахована первісним кредитором; сума за пенею, штрафами 10000,00 грн, Згідно наданого позивачем розрахунку встановлено, що в межах строку дії Договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 08.05.2024 року по 27.02.2025 року здійснено нарахування процентів у сумі 16199,97 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до п. 1.1. Договору Факторингу № 27/02/2025 від 27.02.2025 року Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової Вимоги, строк виконання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової Вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно Додатку № 1 та є невід`ємною частиною Договору. Згідно з п. 1.2 вказаного договору Перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно Додатку № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованостей та набуває відповідні Права Вимог. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників - підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги Заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. За змістом розділу «Визначення термінів» договору факторингу № 27/02/2025 від 27.02.2025 року Заборгованість - грошові зобов`язання Боржників перед Клієнтом, що містяться у Реєстрі Боржників, які належать до сплати Клієнту Боржниками у зв`язку з наданими кредитами. До заборгованості включається сума основного зобов`язання (повернення кредиту), плата за кредитом (плата за процентною ставкою), відповідальність за порушення грошових зобов`язань та інші платежі згідно кредитних договорів. Право вимоги - права грошової вимоги щодо погашення (стягнення) Заборгованостей з Боржників, які виникли на підставі кредитних договорів. Отже, аналізуючи зміст наведених умов договору факторингу в їх сукупності, суд констатує, що до ТзОВ «Українські фінансові операції» перейшло право грошової вимоги до відповідача в обсязі, визначеному в Реєстрі Боржників - в сумі 100097,59 грн., з яких: 19999,96 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 70097,63 грн. - сума заборгованості за відсотками нарахована первісним кредитором; сума за пенею, штрафами 10000,00 грн, Відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованих позивачем процентів за договором в сумі 16199,97 грн. Окрім того, суд зазначає, що даний кредитний договір укладений 08.05.2024 року, тобто, після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому строк дії п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» не поширюється на вказаний кредитний договір. Разом з тим, зі змісту положень ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» убачається, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Частиною 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях. Пунктом 1-2 ч. 1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено поняття «денна процентна ставка» як загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Тобто, денна процентна ставка є розрахунковою величиною за спеціальною формулою, що базується на показниках загальних витрат за споживчим кредитом, його загальним розміром та строком кредитування, максимальний розмір якої визначений вказаним вище Законом. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути відсотки за користування кредитом за період з 08.05.2024 по 27.02.2025 року, що становить 296 днів. Сума отриманого кредиту - 20000 грн. Таким чином, заборгованість відповідача по несплачених відсотках та тілу кредиту за кредитним договором становить 79200 грн (20000 грн *1%* 296 (з 08.05.2024 по 27.02.2025) = 59200). Окрім того, судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості відповідачем було сплачено заборгованість за кредитом в розмірі 18528,71 грн (79200-18528,71=60671,29 грн). Як зазначено у ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення повністю. При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених позовних вимог. Позов заявлено з ціною 106297,56 грн, а задоволено на суму 60671,29 грн, тобто на 57,08 % (60671,29 х100:106297,56). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1382,71 грн (2422,40х57,08:100). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд керується ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вирішуючи позовні вимоги про застосування положень ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. В свою чергу, згідно із ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи. Суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а також п.18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 08.05.2024 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10,11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, а також роз`яснення даному органу чи особі, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні трати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Також, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу, представником позивача надано договір про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01.08.2024 року, акт наданих послуг та детальний опис робіт. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі № 826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, з огляду на те, що позов задоволено частково (57,08 %), а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 5708,00 грн (10000,00 х57,08:100).

Outcome: partial