Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

28 липня 2023 року представник КП «Харківські теплові мережі» - Вініцький М. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів про стягнення суми заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 89 848,39 грн. та судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачі мешкають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та є споживачами послуг КП «ХТМ», яке надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у відповідачів станом на 24.02.2022 року виникла заборгованість за послуги з теплопостачання у сумі 89 848,39 грн., що утворилась за період з 01.04.2013 року по 23.02.2022 року. У зв`язку із викладеним представник КП «ХТМ» звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 31.07.2023 року відкрито провадження у справі за правила спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова, ухваленим 26 жовтня 2023 року, позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.04.2013 року по 23.02.2022 року, у розмірі 89 848,39 грн. Стягнуто в рівних частках з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір в розмірі 2684 грн. 03 квітня 2025 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення, в якій остання просила скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкові від 26.10.2023 року, посилаючись на те, що відповідачці не було повідомлено про розгляд справи, оскільки вона не отримувала викликів до суду, а тому не змогла скористатися своїми процесуальними правами подати відзив на позовну заяву та звернутись до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Крім того, просила поновити строк на подачу заяви по перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 року. 21 квітня 2025 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова прийнято до розгляду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 року у справі за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Призначено судове засідання. Законом України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів. Зокрема, змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова. Набрання чинності зазначеним Законом України відбулося 25 квітня 2025 року. 01 травня 2025 року через канцелярію суду відповідач [PERSON] подала заяву про застосування строку позовної давності, а також пояснення з приводу позовних вимог. Так, в заяві [PERSON] зазначила, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за постачання гарячої води обґрунтовані посиланням на Довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за наведеною адресою: [ADDRESS] та розміром опалюваної житлової площі квартири. Щодо зареєстрованих в спірній квартирі, як нею було зазначено в заяві про перегляд заочного рішення, відповідач [PERSON] не проживає з часу одруження в вказаній квартирі з 1985 року і мешкає зі своєю дружиною за адресою [ADDRESS] . За життя їх мати [PERSON] вирішила передати у власність сина двокімнатну квартиру [ADDRESS] померлої одинокої родички, яку вона доглядала, і таким чином забезпечити його житлом. Сподівалася, що відповідач буде її доглядати в старості і приватизує квартиру, в якій вони мешкали разом. Однак [PERSON] швидко продав успадковану квартиру, кошти витратив на свою користь, а з реєстрації спільної квартири не знявся. Мати потрапила в тяжке ДТП, їй було проведено операцію з трепанації головного мозку, після чого на декілька років вона стала зовсім безпорадною, потребуючою постійного стороннього догляду. Відповідач була змушена залишити роботу, доглядати матір, брат ніякої допомоги не надавав. Докази продажу їм своєї квартири були надані суду, як і докази тяжкого стану матері, що унеможливлював її звернення до суду. Після смерті матері вона намагалася у судовому порядку визнати його таким, що втратив право користування квартирою, що належить міській громаді. Незважаючи на пояснення чисельних свідків, довідки з медичних установ, що він отримує медичну допомогу поліклініки, що обслуговує [ADDRESS] , що не отримував кореспонденції за адресою спірної квартири, що не надав доказів звернень до відповідних установ про чинення перешкод, навпаки суду була надана відповідь Московського РВ ХМУ ГУМВС, що звернень [PERSON] не було, тим не менш, їй в позові було відмовлено, позов [PERSON] суд задовольнив. Після його вселення 12.06.2014 року згідно акту державного виконавця на підставі рішення суду, [PERSON] жодного разу в квартирі не з?являвся. У подальшому [PERSON] звернувся до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою. На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова йому було виділено в користування окрему кімнату та виділено в спільне користування місця загального користування. Однак, спірним житлом він не користується до теперішнього часу і сплачувати нараховані на нього борги за житлово-комунальні послуги не збирається. Порозумітися з ним не можливо, бо він претендує на приватизацію спірної квартири. Розуміючи, що для приватизації житла з державного житлового фонду необхідні такі умови як реєстрація та постійне проживання, в судовому порядку намагається залишити за собою право на приватизацію, на підставі судового рішення, нібито не проживає в квартирі постійно з поважних причин. Нести солідарно тягар боргів і за [PERSON] , який понад 40 років не є членом її сім?ї, вважає не законним і не справедливим. Де він зараз перебуває вона не обізнана, зв?язок з нею він не підтримує. Вона офіційно працевлаштована, тому в порядку солідарної відповідальності приватний виконавець, який відкрив виконавче провадження, має право стягнути з неї всю суму боргу, зараз і в подальшому, в тому числі і за опалення кімнати [PERSON] і за надання йому послуги гарячого водопостачання на підставі його реєстрації. Про наявність судового рішення щодо визначення порядку користування житловою площею квартири [PERSON] вірогідно позивача не проінформував і з питання відкриття особового рахунку не звертався. Вважає, що позовні вимоги позивача та сума стягнень без урахування рішення суду про визнання порядку користування квартирою є не обґрунтованими належним чином і не підлягають задоволенню судом. Також, вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 01.05.2025 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 задоволено. Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова ухвалене 26 жовтня 2023 року у справі за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засіданні представник позивача не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання також не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог КП «Харківські теплові мережі», а також пояснила суду, що відповідач [PERSON] не проживає з часу одруження в вказаній квартирі з 1985 року і мешкає зі своєю дружиною за адресою [ADDRESS] , спірним житлом він не користується до теперішнього часу і сплачувати нараховані на нього борги за житлово-комунальні послуги не збирається. Порозумітися з ним не можливо, бо він претендує на приватизацію спірної квартири. Розуміючи, що для приватизації житла з державного житлового фонду необхідні такі умови як реєстрація та постійне проживання, в судовому порядку намагається залишити за собою право на приватизацію, на підставі судового рішення, нібито не проживає в квартирі постійно з поважних причин. Нести солідарно тягар боргів і за [PERSON] , який понад 40 років не є членом її сім?ї, вважає не законним і не справедливим. Де він зараз перебуває вона не обізнана, зв?язок з нею він не підтримує. Вважає, що позовні вимоги позивача та сума стягнень без урахування рішення суду про визнання порядку користування квартирою є не обґрунтованими належним чином і не підлягають задоволенню судом. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач. Проте, взяті на себе обов`язки з оплати наданих послуг відповідачі належним чином не виконували, внаслідок чого за ними утворилася заборгованість за період з 01.04.2013 року по 23.02.2022 року у розмірі 89 848,39 грн., що підтверджується відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою [ADDRESS] . Суть розглянутого спору полягає у спонуканні відповідачів до примусового виконання порушених (несплачених та прострочених у виконанні) грошових зобов`язань з оплати вартості наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг з теплопостачання за адресою [ADDRESS] , за період з 01.04.2013 року по 23.02.2022 року. Приймаючи до уваги правову природу розглядуваних правовідносин, кореспондуючі права та обов`язки їх сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням норм Цивільного кодексу України, які регламентують правовідносини у сфері надання послуг, а також іншими відповідними нормативно-правовими/підзаконними актами у сфері теплопостачання. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон від 24.06.2004 № 1875-IV), комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживачем цих послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Частиною 1 ст. 19 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг було покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. ст. 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон від 09.11.2017 № 2189-VIII) також передбачено обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відтак, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Матеріали справи свідчать, що відносини між сторонами у спірний період не були врегульовані договором, що, між тим, не скасовує передбачений покладений на споживача обов`язок зі щомісячного розрахунку за фактично спожиту теплову енергію безвідносно до наявності або відсутності укладеного зі споживачем договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтримана у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Згідно матеріалів справи та відомості про нарахування та оплату за теплову енергію з урахуванням періоду платежу за адресою: [ADDRESS] , значиться заборгованість за період з 01.04.2013 по 23.02.2022 у розмірі 89 848,39 грн Відповідачами всупереч вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України надані позивачем послуги оплачені не були, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.04.2013 року по 23.02.2022 року у розмірі 89 848,39 грн. є обґрунтованими. Доводи відповідача [PERSON] про не проживання відповідача [PERSON] за адресою місця реєстрації та нарахування заборгованості з оплати теплопостачання, суд до уваги не приймає, оскільки відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі, має право на користування даним житловим приміщенням, є учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до частин 1, 6 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язаний і відповідач у справі [PERSON] , оскільки його проживання у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , отже він є споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», іншої домовленості щодо оплати комунальних послуг матеріали справи не містять. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналогічним чином врегульовано це питання у пункті 6 частини 1 статті 7 чинного на час розгляду справи Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачено, що споживач має право на несплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Відтак, навіть проживання в іншому місці не звільняє відповідача [PERSON] від обов`язку оплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено його реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а отже він є користувачами наданих послуг. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17, провадження № 61-22435св18. Таким чином, сам по собі факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі, не звільняє його від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які були надані. Разом з тим, відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не виконували свої обов`язки з оплати послуг теплопостачання, які фактично були надані КП «Харківські теплові мережі» за період з 01.04.2013 року по 23.02.2022 року. Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і тривав по 01 липня 2023 року. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом № 540-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IXперелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Крім того, 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями257-259,362,559,681,728,786,1293цьогоКодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України, які затверджувались Законами України, воєнний стан продовжувався та триває до теперішнього часу. Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (28.07.2023 року) про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року, відповідно до п.п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою 28.07.2023 року та період нарахування останнім заборгованості за надані послуги, який становить з 01.04.2013 року по 23.02.2022 року, то позовні вимоги КП «ХТМ» про стягнення з відповідачів заборгованості за період з 01.04.2013 по 31.03.2017 включно подані поза межами строку позовної давності, та задоволенню не підлягають. В межах розгляду даної справи позивач не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, що дає суду підстави для відмови у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.04.2013 по 31.03.2017 включно, що є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині. При обчислені строку позовної давності судом були враховані положення статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких, плата за-комунальні послуги (послуги з теплопостачання) нараховується щомісячно, а отже перебіг позовної давності починається після не сплати (часткової оплати) чергового платежу. З даним позовом до суду КП «Харківські теплові мережі» звернулося 28.07.2023 року. А тому, суд не позбавлений можливості застосувати строк позовної давності в три роки, а саме з 01.04.2017, тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.04.2017 по 23.02.2022, заявлені в межах строку позовної давності. Таким чином, враховуючи викладене вище, позовні вимоги повинні бути задоволені частково, в межах строків позовної давності з 01.04.2017 по 23.02.2022 року в розмірі 69 556,20 грн. За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial