Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва у вересні 2023 року надійшла позовна заява, в якій [PERSON] звертається до Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві про визнання наказів про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення незаконними та поновлення на роботі. Свої вимоги Позивач обгрунтовує тим, що [PERSON] працювала з 2007 року до серпня 2023 року в Посольстві Федеративної Республіки Німеччина в Києві (далі- Посольство). 25.08.2023 року Позивач звільнений з займаної посади у зв`язку з відсутністю на роботі з поважних причин наказом № 49-К від 25.08.2023 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказаному Наказу № 49-К від 25.08.2023 року передував наказ № 47-К від 23.08.2023 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] за відсутність на робочому місці з 01.08.2023, по 23.08.2023 pоку. На думку Посольства відсутність Позивача на роботі у вказані дати не підтверджено фактами, які б вказували на відсутність на робочому місці з поважних причин. Відсутність на робочому місці 03.08.2023 та 04.08.2023 на час лікарняного підтверджено та визнано Посольством у якості поважної причини. Позивач неодноразово листами вказувала про поважність причин, чому вона не може вийти на роботу, з наданням довідок про здоров`я, навчання дітей та їх психологічний стан, у зв`язку з ситуацією з безпекою у зв`язку з введенням воєнного стану за наявністю. двох малих дітей та чоловіка військового. Зважаючи на чинне законодавство та обставини справи Позивач вважає своє звільнення незаконним, а накази Посольства Федеративної Республіки Німеччини в Україні про звільнення [PERSON] № 49-К від 25.08.2023 року та № 47-К від 23.08.2023 року про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та звільнення такими, що підлягають скасуванню, а Позивач поновленню на посаді. Позивач також просить суд продовжити призупинення дії трудового договору. У зв`язку з зазначеним вище, Позивач звернулась до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2023 року матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Макаренко І.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. від 15.10.2024 року позовну заяву залишено без руху. Позивач усунув недоліки та ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2024 року справу прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Згідно розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-452 від 03.03.2025 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 року в провадження судді Матвєєвої Ю.О. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Посольства Федеративної Республіки Німеччина в м. Києві про визнання наказів про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення незаконними та поновлення на роботі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2025 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Матвєєвою Ю.О., змінено порядок розгляду справи та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03.04.2025 року. У підготовче засідання 03.04.2025 року з`явилась представник Позивача, представник Посольства Федеративної Республіки Німеччини в Україні у судове засідання не з`явився. Ухвалою суду від 04.04.2025 року під час перевірки матеріалів справи, після відкриття провадження, було встановлено, що позовна заява подана позивачем, без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, та позовну заяву залишено без руху із встановленням строку для усунення недоліків. Від представника позивача 14.04.2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої недоліки, зазначені в ухвалі суду були усунуті. Відповідно до заяви про усунення недоліків Позивач визначився з колом учасників процесу, а саме з визначенням належного відповідача - Федеративна Республіка Німеччина, представлена Федеральним міністерством закордонних справ Німеччини Також 02.04.2025 року судом отримано лист Міністерства закордонних справ України № 202/36-650-35535 від 27.03.2025 року, відповідно до якого Посольство Федеративної Республіки Німеччини в м. Києві направило вербальну ноту № 65/2025 від 20.03.2025 року від Посольства Федеративної Республіки Німеччини в Україні щодо неприпустимості подання позовних вимог до окремого німецького дипломатичного представництва. Ухвалою суду від 15.04.2025 року продовжено розгляд справи, залучено до участі у справі якості третьої особи без самостійних вимог - Міністерство закордонних справ України. Цією ж ухвалою визначено, що спір між сторонами в цій справі є трудовим, а правовідносини з яких він виник врегульовано трудовим договором, що укладений між сторонами, а також законодавством України Частина перша статті 79 Закону № 2709-IV встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. До трудових відносин застосовується право держави, у якій виконується робота, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України (стаття 52 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Oleynikov v. russia, якщо національні суди підтримують юрисдикційний імунітет держави без будь-якого аналізу застосовних принципів звичаєвого міжнародного права, такі суди порушують право заявника на доступ до суду навіть у тих випадках, коли юрисдикційний імунітет підлягає застосуванню (Oleynikov v. russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, §§ 71-73). Як зазначив ЄСПЛ у справах Cudak v. Lithuania та Oleynikov v. russia: «Застосування абсолютного державного імунітету явно розмивалося протягом багатьох років, зокрема, у зв`язку із прийняттям Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй Конвенції про юрисдикційні імунітети держав та їх власності у 2004 році» (Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/0256), рішення від 23 березня 2010 року, § 64; Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 53; Oleynikov v. russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 61). Отже, концепція судового імунітету держави зазнала обмежень з огляду на динамічний розвиток звичаєвого міжнародного права. Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Враховуючи наведене, стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права. Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exсeption»). Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 466/674/18. В цій же постанові в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд вважає необхідним звернути увагу на рішення у справі Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02) від 23 березня 2010 року, в якому ЄСПЛ дійшов висновку про те, що застосування судового імунітету держави в рамках позову щодо незаконного звільнення з боку співробітниці посольства є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. При цьому ЄСПЛ відхилив заперечення з боку уряду-відповідача щодо можливості заявниці оскаржити своє звільнення в польських судових інстанціях та вказав, що, навіть якщо припустити теоретичну можливість для заявниці звернутись до польських судових органів, такий позов не був би ані доступним, ані ефективним з огляду на те, що, будучи литовською громадянкою і працюючи в Литві в рамках контракту, що укладено відповідно до литовського законодавства, заявниця мала би серйозні практичні труднощі, аби скористатися такою можливістю. Суд бере до уваги, що предметом позову є поновлення на роботі громадянина України; місцем укладення договору та його виконання є територія держави Україна; сторони передбачили в договорі, що обирають застосування українського права. Таким чином, суд вважає, що на захист прав працівника не поширюється юрисдикційний імунітет держави, зважаючи також, що Позивач не заявляє майнових вимог, оскільки такий імунітет позбавить Позивача права на доступ до суду та належний захист. Розділом ХІ ЦПК України визначено провадження у справах за участю іноземних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважав за можливим продовжити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначив розгляд справи на 19.05.2025 року. Ухвалою суду від 25.04.2025 року виправлено описки в ухвалі суду від 15.04.2025 року 08.05.2025 року через канцелярію суду від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи в їх відсутність, оскільки МЗС е має юридичного інтересу до вказаної справи та можливе рішення жодним чином не вплине на права та обов`язки МЗС. Від Посольства Федеративної Республіки Німеччини в Україні 15.05.2025 року судом отримано лист з вербальною нотою № 110/2025 від 14.05.2025 року щодо повернення надісланих судом документів на адресу посольства, однак із заначенням, що вручення Федеративній Республіці Німеччина може бути здійснено чере посольство України у Федеративній Республіці Німеччина Федеральному міністерству закордонних справ Німеччини. У судове засідання 19.05.2025 року з`явився представник Позивача. Представник Відповідача та третьої особи у судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, заяви про відкладення судового засідання не надходили. Судове засідання, яке відбулось 19.05.2025 року відкладено на 12.06.2025 року. Від Посольства Федеративної Республіки Німеччини в Україні 05.06.2025 року судом отримано лист з вербальною нотою 126/2025 від 03.06.2025 щодо повернення надісланих судом документів на адресу посольства У судове засідання 12.06.2025 року з`явився представник Позивача. Представник Відповідача та третьої особи у судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, заяви про відкладення судового засідання не надходили. Судове засідання, яке відбулось 12.06.2025 року, відкладено на 28.07.2025 року. 28.07.2025 року сторони в судове засідання не з`яивлись. Розгляд справи було відкладено на 04.09.2025 року. У судове засідання 04.09.2025 року з`явився представник Позивача. Представник позивача в підготовчому судовому засіданні зазначив, що вважає можливим закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Представник Відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, заяви про відкладення судового засідання не надходили. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Кива від 04.09.2025 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 02.10.2025 року. Від Посольства Федеративної Республіки Німеччини в Україні 29.09.2025 року судом отримано лист з вербальною нотою 264/2025 від 23.09.2025 щодо повернення надісланих судом документів на адресу посольства. Судове засідання, яке відбулось 02.10.2025 року відкладено на 19.11.2025 року. У судове засідання 19.11.2025 року з`явився представник Позивача. Представник Позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, зауважив, що Позивач не заявляє матеріальних вимог та не просить стягнути судові витрати. Відповідач та третя особа у судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, заяви про відкладення судового засідання не надходили. Третя особа попередньо заявляла про слухання справи без її участі. Від Посольства Федеративної Республіки Німеччини в Україні 21.10.2025 року судом отримано лист з вербальною нотою 270/2025 від 10.10.2025 щодо повернення надісланих судом документів на адресу посольства. Суд зазначає, що судом вживались заходи стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи. Відповідно до ст. 3 Віденської конвенції про дипломатичні зносини, ратифікованої 21.03.1964, функції дипломатичного представництва полягають, зокрема, у представництві акредитуючої держави в державі перебування, а також у захисті держави перебування інтересів акредитуючої держави і її громадян в межах, допустимих міжнародним правом. Таким чином, як майно Федеративної Республіки Німеччини, так і останнє зареєстроване місцезнаходження Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві, яке здійснює представництво її інтересів в Україні знаходиться за адресою: Вул. Богдана Хмельницького, 25, м. Київ, Україна, 01901. Судом неодноразово повідомлялось про розгляд спрви та надсилались документи для Відповідача на адресу Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві, які Посольство отримувало. Від Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві регулярно надходили листи, що свідчить про обізнаність відповідача про розгляд справи. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч.8 ст. 178 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст. 130, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача, та постановити заочне рішення Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Як вбачається із п. 4 Постанови Вищого спеціального суду України з розгляду цивільний та кримінальних справ N2 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» підсудність справ, які виникають із трудових правовідносин, визначається відповідно до ЦПК України, ст. 8 КЗпП України, ст. 53 Закону України «Про міжнародне приватне право». Ст. 53 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що трудові відносини громадян України, які працюють за кордоном, регулюються правом України в разі, якщо: 1) громадяни України працюють у закордонних дипломатичних установах України; 2) громадяни України уклали з роботодавцями - фізичними або юридичними особами України трудові договори про виконання роботи за кордоном, у тому числі в їх відокремлених підрозділах, якщо це не суперечить законодавству держави, на території якої виконується робота; 3) це передбачено законом або міжнародним договором України. Ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позов подано в межах строку звернення до суду встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Судом встановлено, що [PERSON] , працювала у Посольстві Федеративної Республіки Німеччина в Києві з 2007 року до серпня 2023 року, останні роки з яких на посаді - діловод візового відділу. Між Позивачем та Відповідачем був укладений трудовий договір від 03.09.2008 року на невизначений строк з додатками. Копія трудового договору міститься в матеріалах справи, вказана копія трудового договору також надавалась Посольством Федеративної Республіки Німеччина у відповідь на адвокатський запит листом від 06.10.2023 року. Як зазначено в трудовому договорі який був укладений 03.09.2008 року між Федеративною республікою Німеччина, представленою Федеральним міністерством закордонних справ в особі посла д-ра Ганса Юргена Гаймзьота в Києві (визначений як роботодавець) на невизначений термін з додатками, переклад якого міститься в матеріалах справи. Цим же договором визначено (параграф 1), що Позивач буде працювати в Посольсьві Федеративної республіки Німеччина в м. Києві. Параграфом 6 вказаного трудового договору визначено, що заробітна плата підлягає оподаткуванню в Україні. Параграфом 7 цього ж договору визначено, що працівник підлягає соціальному страхуванню в Україні. В Параграфі 16 цього ж догоовру зазначено, що детальніше питання відступних регулюється положеннями українського трудового законодавства. Параграфом 20 цього ж трудового договору визначено, що сторони обирають застосування українського права. У відповідь на адвокатський запит ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» листом від 14.09.2023 року підтвердили роботу п. [PERSON] та трудові відносини з Посольством Федеративної республіки Німеччини в Україні. Позивач зазначає, що вказаний трудовий договір, в порушення законодавства України, укладений виключно німецькою мовою, не приведений у відповідність до чинного законодавства України та Позивач вважає, що він не може використовуватись в якості домовленостей сторін, хоча і надається Позивачем виключно на підтвердження наявності такого, посилаючись на ст. 20 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної». Суд приймає вказаний трудовий договір, переклад якого засвідчений нотаріально, як доказ підтвердження трудових відносин, зокрема як доказ домовленості сторін про застосування українського права. Враховуючи, що предметом позову є поновлення на роботі громадянина України; місцем укладення договору та його виконання є територія держави Україна; Федеративною республікою Німеччина, представленою Федеральним міністерством закордонних справ в особі посла д-ра Ганса Юргена Гаймзьота та позивачем у трудовому договорі від 03.09.2008 року передбачили регулювання умов праці згідно з законодавством України та сторони зазначали про те, що вони керуються законодавством України, дана справа є підсудна судам України, розгляд такої належить здійснювати за правилами цивільного судочинства. Посольство Федеративної Республіки Німеччини, до зміни відповідача та в подальшому було повідомлено про навність стпору, однак не надало повідомлення про брак згоди Федеративної республіка Німеччина, представленої Федеральним міністерством закордонних справ Німеччини на його участь в якості відповідача в цій справі. Судом встановлено, що 25.08.2023 року Позивач звільнений з займаної посади у зв`язку з відсутністю на роботі з поважних причин наказом № 49-К від 25.08.2023 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказ підписано керівником адміністрації Посольства Норбертом Айхлером. Вказаному Наказу № 49-К від 25.08.2023 року передував наказ № 47-К від 23.08.2023 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] за відсутність на робочому місці 01.08.2023, 02.08.2023, 03.08.2023, 04.08.2023, 07.08.2023, 08.08.2023, 09.08.2023, 10.08.2023, 11.08.2023, 14.08.2023, 15.08.2023, 16.08.2023, 17.08.2023, 18.08.2023, 21.08.2023, 22.08.2023, 23.08.2023 pоку. Наказ № 47-К від 23.08.2023 року також підписано керівником адміністрації Посольства Норбертом Айхлером. Відсутність на робочому місці 03.08.2023 року та 04.08.2023 року на час лікарняного підтверджено та в подальшому визнано Посольством Федеративної Республіки Німеччина у якості поважної причини, докази чого є в матеріалах справи та Позивачем не заперечується. На думку Посольства Федеративної Республіки Німеччина відсутність на роботі [PERSON] у вказані дати не підтверджено фактами, які б вказували на відсутність з поважних причин. Матеріалами справи підтверджується, що Позивач одружена з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У подружжя є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Станом на дату подання позову обоє дітей були малолітніми. Чоловік Позивача - [PERSON] , з 24.02.2022 року є військовослужбовцем, про що свідчить довідка та витяг з наказу та проходив лікування в 2023 році. Як зазначає Позивач, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації та воєнними діями Позивач разом з дітьми 06.03.2022 року виїхала за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, вказане підтверджується відмітками в паспортах дітей, копії яких є в метріалах справи. Між Посольством Федеративної Республіки Німеччини в Україні та Позивачем велась численна переписка з березня 2022 року засобами електронного зв`язку щодо роботи, пояснення та надання документів Посольству Федеративної Республіки Німеччини, основні з яких зазначені нижче: Так, 21.03.2022 року засобами електронного зв`язку Позивач отримала Актуалізований інформаційний лист Посольства, де надані відповіді на поширені запитання для місцевих співробітників Посольства в Києві та Генерального Консульства в Донецьку, відповідно до п. 18 та 19 якого повідомлено, що трудовий договір з Посольством продовжує існувати, зарплата виплачується, надано можливість працювати в домашньому офісі, однак робота у Федеральному міністерстві закордонних справ Німеччини неможлива з юридичних причин. 26.04.2022 року Позивачеві засобами електронного зв`язку надійшов лист про призупинення дії трудового договору Позивача з Посольством, та припинення виплати заробітної плати. 04.05.2022 року засобами електронного зв`язку Позивачеві надійшов лист щодо умов праці в Посольстві з запевненням, що ніхто не буде звільнений та з інформацією щодо призупинення дії трудових договорів. 09.03.2023 року Позивачеві надійшов засобами електронного зв`язку лист від пані [PERSON] (заступник керівника адміністрації Посольства) про скасування призупинення трудового договору Позивача, з проханням надати відповідь до 13.03.2023 року, чи згодна Позивач на укладення договору про припинення трудових відносин за згодою сторін. У відповідь на вказаний лист Позивач попросила роз`яснити умови виплати вихідної допомоги та врахування принципу рівного ставлення, пояснення щодо особистої ситуації, що вона поки що не може виконати вимогу про обов`язкове повернення в Україну до 03.04.2023 року, однак відповіді на вказаний лист не отримала. 21.03.2023 року Позивачеві надійшов засобами електронного зв`язку лист Посольства щодо обов`язкової присутності Позивача на роботі в м. Києві 03.04.2023 року. Наказом від 21.03.2023 року № 230321 Посольства відбулось скасування призупинення дії всіх трудових договорів працівників Посольства. Копія наказу була отримана засобами електронного зв`язку. 30.03.2023 року Посольство надіслало Позивачеві проект Договору про припинення трудових відносин з 31.03.2023 року за угодою сторін з одноразовою винагородою у сумі 6 360,00 євро та з вимогою до ранку вирішити та підписати вказаний договір, не давши можливості зважити всі обставини, які могли вплинути на рішення Позивача. В результаті перемовин сторін листом від 01.04.2023 року Посольством відбулось схвалення спеціальної відпустки з виходом на роботу 30.06.2023 в Посольство в Києві. 30.06.2023 року Позивачеві надійшов засобами електронного зв`язку лист Посольства щодо того, що Позивач не приступила до роботи з 30.06.2023 року, однак листом від 01.07.2023 року Позивач надала пояснення з повідомленням неможливості виходу на роботу у зв`язку з станом здоров`я, навчанням дітей в Федеративній Республіці Німеччині, про що надавалась довідка, яка є в матеріалах справи, операцією чоловіка-військовослужбовця, про що теж надавалась довідка та самостійним доглядом за дітьми та з міркувань безпеки. Позивач детально описувала, що їй була запропонована попередньо одноразова винагорода на випадок звільнення, розмір якої в односторонньому порядку Відповідачем було змінено Посольством до суми 1 696,00 євро, з детальним описом ситуації та листування. Також Позивач погоджувалась повернутись до пропозиції звільнення за угодою сторін з одноразовою винагородою, в сумі, зазначеній в проекті Договору про припинення трудових відносин за угодою сторін від 29.03.2023 року, або пропонувала продовжити призупинення трудового договору, однак Посольство погодження не надало. Посольство також не надало заперечень на вказаний лист та погодилось на продовження призупинення дії трудового договору Позивача з Посольством до 31.07.2023 року до закінчення навчального року, з виходом на роботу в м. Києві 01.08.2023 року. Копію наказу про продовження призупинення Позивач не отримувала від Відповідача. Не дивлячись на пояснення та складну сімейну ситуацію Позивача, постійні хвилювання за життя чоловіка та безпеку дітей, Позивачу не була запропонована можливість виконання роботи дистанційно, а прохання продовжити призупинення трудового договору не були прийняті Посольством. З листування вбачається, що Посольство, спочатку пропонуючи одноразову винагороду при звільненні у певній сумі і в подальшому не підтверджуючи та зменшуючи її, змінючи власну позицію, погіршив становище працівника, і не визначився, чи потрібна робота Позивача в Києві, чи пропонує їй звільнятися, оформлюючи звільнення угодою сторін. 26.07.2023 року засобами електронного зв`язку Позивач повідомила причини неможливості виходу на роботу в Посольство в Києві у зв`язку з безпековою ситуацією в м. Києві, надала повторне повідомлення про сімейні обставини, поважні причини та погіршення здоров`я та надіслала два направлення від сімейного лікаря до психолога та психіатра. Також Позивач повідомила про готовність прийняти пропозицію (проект Договору про припинення трудових відносин за угодою сторін від 28.03.2023 року) на зазначених умовах. 08.08.2023 року засобами електронного зв`язку у відповідь на електронний лист Посольства Позивач повідомила про незгоду з викладеним в протоколах про відсутність на роботі без поважних причин та про відмову їх підписати, посилаючись на лист від 26.07.2023 року, заяву від 01.07.2023 року, також зазначила, що повідомляла про поважні причини неявки на роботу (стан війни в Україні, загрозливий нестабільний стан дітей, перебування чоловіка в рядах Збройних сил України, погіршення психічного стану Позивача та лікарняний з 03.08.2023 року по 04.08.2023 року, який додавався до листа. Також Позивач просила Посольство повідомити колег, які підписували вказані Акти, про ці поважні причини. 23.08.2023 року на електронну адресу Позивача засобами електронного зв`язку надійшли від Посольства в особі пані [PERSON] акти про відсутність на робочому місці (в період з 01.08.-02.08 та 07.08-23.08) та наказ про накладання дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. 25.08.2023 року на електронну адресу Позивача засобами електронного зв`язку надійшли від Посольства в особі пані [PERSON] повідомлення про звільнення з наказом, актами, повідомленням про нараховані виплати та повідомленням про необхідність отримати трудову книжку. Матеріали справи не містять доказів того, що в період між 23.08.2023 роком та 25.08.2023 роком Посольством вимагались пояснення від Позивача з причин відсутності на робочому місці. В відповідь на адвокатський запит Посольство листом від 06.10.2023 року у відповідь на запитання, «Надати інформацію, які саме об`єктивні причини слугували підставою для призупинення трудового договору 01.05.2022 року та припинення призупинення трудового договору з п. [PERSON] в квітні 2023 року» Посольство повідомило, що причиною призупинення дії трудового договору стало тимчасове зупинення діяльності Посольства через військові дії та небезпеку в Україні. Посольство почало відновлювати роботу на початку 2023 року. У відповідь на запитання «Надати інформацію чи вакантна посада, яку займала п. [PERSON] станом на дату подання запиту, чи здійснюється пошук кандидатів для зайняття вакансії» Посольство повідомило, що станом на дату запиту, а це 03.10.2023 року, посада є вакантною пошук кандидатів для зайняття вакансії не здійснюється. Цим же листом Посольство зазначило, що причини відсутності на роботі, зазначені в поясненнях пані [PERSON] не є достатніми для них для того, щоб вважати їх поважними. У відповідь на запитання щодо надання інформації та підтверджуючі документи про повноважень підписанта/підписантів наказів, актів, розпоряджень стосовно звільнення п. [PERSON] , а також відправників листів від імені Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві на електронну адресу п. [PERSON] [INFO] Посольством не надано підтверджуючих документівю однак зазначено, що пан [PERSON] та пані [PERSON] є відрядженими дипломатами Федерального міністерства закордонних справ Німеччини та за посадою мають право підпису документів. Позивач зазначає, що робоче місце Позивача в м. Києві постійно піддається регулярним обстрілам як ракетами так і безпілотними літальними апаратами, що є постійною загрозою життю і здоров`ю мешканців м. Києва і були б загрозою для Позивача та її малолітніх дітей. Відповіддю на адвокатський запит Департаменту Муніципальної безпеки виконавчого органу КМР (КМДА), копія якої є в матерілах справи, підтверджено, що в м. Києві з 01.01.2023 року за 8 місяців прозвучало більше 200-т сигналів «повітряна тривога», що свідчить про можливі ризики для життя і здоров`я населення та цілком обгрунтовані попоювання Позивача за життя та здоровя її та дітей. Матеріали справи також містять лист Державної служби України з питань праці та Міністерства Економіки України у відповідь на запит Позивача, в якому підтверджено позицію, висловлену Директоратом розвитку ринку праці опублікував відповіді на поширені питання зі сфери трудових відносин в умовах воєнного часу (23.03.2022), зокрема, з посиланням на: "17. Чи може працівник, який отримав статус біженця в іншій країні, продовжувати перебувати в трудових відносинах з підприємством? Чи обов`язково такого працівника звільняти? В зазначеній ситуації роботодавцю слід виходити з того, чи є з таким працівником зв`язок і чи може він продовжувати виконання своїх посадових обов`язків. Законодавством про працю не передбачено обов`язку працівника повідомляти роботодавця про своє місцезнаходження та отримання статусу біженця або визнання його особою, яка потребує тимчасового захисту. Зважаючи на надскладну ситуацію на території України, на нашу думку, працівники, які не виходять на роботу внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, або ті, які не мають змоги виходити на роботу у зв`язку з небезпекою для життя і здоров`я, не підлягають автоматичному звільненню чи, наприклад, за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) за „прогул без поважної причини". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. Якщо з таким працівником відсутній зв`язок, до з`ясування причин і обставин його відсутності за ним зберігаються робоче місце та посада, трудові відносини не припиняються, однак час таких неявок не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, та у загальному випадку не підлягає оплаті. У випадку, якщо специфіка виконання роботи передбачає можливість її здійснення віддалено, за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій, роботодавцю доцільно прийняти рішення про переведення працівника на дистанційну роботу. Якщо специфіка виконання роботи не дозволяє виконувати її віддалено, за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій, такому працівникові може бути оформлено простій, надано відпустку без збереження заробітної плати або з ним може бути тимчасово призупинено трудовий договір (що не є звільненням). Вказана позиція щодо того, що неявка працівника на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою "прогул» , оскільки зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин.». Вказане кореспондується зокрема з Постановою Верховного Суду від 23.06.2023 року у справі № 577/1447/22. Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст.5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи, лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю. Згідно з п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Звільнення на підставі п. 4 ч 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (п. 2 ч.1 ст. 147 КЗпП України). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Суд зазначає, що вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Вказане кореспондується з Постановою Верховного Суду у справі № 754/16137/15-ц від 05.12.2018 року. Загальновідомо, що відповідно до Указу Президента України від 24 квітня 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався. Ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про оборону України» передбачено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про оборону України» воєнний час настає з моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій та закінчується у день і час припинення стану війни. Відповідно до ст. 1 цього ж Закону воєнні дії - це організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України. Матерілами справипідтверджується, що Позивач неодноразово листами вказувала про поважність причин, чому вона не може вийти на роботу, з наданням довідок про здоров`я, навчання дітей та їх психологічний стан, у зв`язку з ситуацією з безпекою у зв`язку з введенням воєнного стану за наявністю. двох дітей та чоловіка військового який був поранений, у зв`язку з чим Позивач зазначала, що фактично має забезпечити безпечні умови життя і здоров`я себе та неповнолітніх дітей самостійно. Суд бере до уваги, що Посольство погоджувалось з тим, що названі причини є поважними та на продовження призупинення дії її трудового договору з Посольством до 31.07.2023 року до закінчення навчального року з вих одом на роботу 01.08.2023 року, однак в подальшому відмовилось від своєї позиції, що такі причини є поважними. З метою збереження життя і здоров`я себе і своїх дітей Позивач вимушено покинула територію України, з чим було обізнано Посольство та не заперечувало проти таких дій Позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Судом враховано, що в порушення ст. 149 КЗпП України, Посольство ані безпосередньо перед накладенням дисциплінарного стягнення 23.08.2023 року, ані перед звільненням 25.08.2023 року, не зверталось до Позивача за наданням пояснень, та те, що Позивач підтримувала необхідний зв`язок з Посольством на постійній основі та надавала вичерпні пояснення та документи на підтримання своєї позиції. Відповідно до ч. 3 ст. 149 КЗпП при обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. На думку Суду, Посольство не врахувало ані невисоку ступінь тяжкості і відсутність заподіяної проступком шкоди (поскільки посада є вакантною пошук кандидатів для зайняття вакансії не здійснюється), ані поважні причини і обставини, про які Позивач неодноразово повідомляла Посольству. У Постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. У Постановах від 08 травня 2019 року у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18) та від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19 (провадження № 61-8917св20) Верховний Суд зазначив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення Позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (відповідно до ст.1 Конституції України). За приписами ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ст. 27 Конституції України визначено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Постановою від 06.06. 2024 року по справі № 367/569/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що відсутність працівника на роботі в період дії військового стану не може вважатись прогулом. Верховний Суд зазначив, що зважаючи на ситуацію на території України, працівники, які не виходять на роботу внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, або ті, які не мають змоги виходити на роботу у зв`язку з небезпекою для життя і здоров`я, не підлягають автоматичному звільненню чи, наприклад, за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Це обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. Суд зазначає, що норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. При цьому інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Таким чином, невихід Позивача на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, як то численні обстріли м. Київ, виїзд за кордон для збереження життя та здоров`я свого та своїх дітей, навчання дітей, психічний та психологічний стан дітей Позивача та Позивача, зважаючи на перебування чоловіка Позивача в лавах ЗСУ та його лікування, є істотними обставинами, які не можуть бути самостійно усунені Позивачем, виключають вину Позивача та є поважними причинами, що не може мати наслідком звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою «прогул». Відповідно, накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення Посольством Позивача як і звільнення - є незаконним, у зв`язку з наявністю поважних причин невиходу на роботу. Відповідно до ст. 40 КзпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем. Окрм того, судом взято до уваги, що Трудовий договір укладено між Федеративною республікою Німеччина, представленою Федеральним міністерством закордонних справ в особі посла д-ра Ганса Юргена Гаймзьота та позивачем, в той час як накази на звільнення підписувались від імені Посольства на бланку Посольства керівником адміністрації Посольства, в той час як роботодавцем є Федеративна республіка Німеччина, представлена Федеральним міністерством закордонних справ. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оцінюючи докази, надані в ході розгляду справи, суд дійшов переконання, що Посольством порушено порядок звільнення працівника. Згідно зі статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог ЗУ "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, на підставі викладеного вище, суд вважає, що Відповідач порушив чинне законодавство України і накази Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Україні про звільнення [PERSON] № 49-К від 25.08.2023 року та № 47-К від 23.08.2023 року про накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення [PERSON] є такими, що підлягають скасуванню, а [PERSON] - поновленню на посаді діловода візового відділу Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві. Згідно зі статтею 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівник. Таким чином, вимога про негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі підлягає задоволенню. Щодо вимог про зобов`язання Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві призупинити дію трудового договору з [PERSON] до скасування воєнного стану. Позивач зазначає, що підстави призупинення дії трудового договору станом на дату подання позову не відпали, оскільки Посольство не може забезпечити працівників візового відділу роботою, а Позивач не може виконувати роботу в Києві за місцезнаходженням Посольства. Ці обставини, а також продовження збройної агресії проти України виключають можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Суд зазначає, що у випадках, коли закон або договір не використовує ефективний спосіб захисту порушеного права чи інтересів особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може застосувати у своїх рішеннях такий спосіб захисту, який відповідає закону. Суд призначає, що дискреція суду, визначена вище, має узгодження із завданнями та засадами цивільного судочинства, передбаченими частинами першою та третьою статтею 2 ЦПК України , в тому числі, з принципом диспозитивності та верховенства права. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не висвітлює закон, але лише за наявності двох перших умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновок, що жоден встановлений закон спосіб захисту не є ефективним саме у спільних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновок, що задоволення викладеної у позові вимоги позовника призведе до ефективного захисту його права чи інтересів [пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17 (провадження N 12-304гс18)]. Надаючи правову оцінку належного виклику способу захисту, судам необхідно зважати на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному випадку Позивач заявляє вимогу про призупинення дії трудового договору з [PERSON] до скасування воєнного стану, що є правом, а не обов`язком роботодавця. Зважаючи на викладене вище, суд відмовляє у вимозі про зобов`язання Посольства Федеративної Республіки Німеччина в Києві призупинити дію трудового договору з [PERSON] до скасування воєнного стану. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Оскільки Позивач не просив стягувати судові витрати з відповідача у разі задоволення позову, враховуючи принцип диспозитивності, встановлений статтею 13 ЦПК України, суд не здійснює розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи.

Outcome: partial