Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Основні процесуальні рішення та дії. 20.02.2023 Керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про витребування від відповідачів на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] . 31.03.2023 відкрито загальне позовне провадження. 07.09.2023 провадження у справі зупинлено у зв`язку із смертю відповідача [PERSON] 01.08.2024 провадження у справі відновлено, витребувано спадкову справу після [PERSON] 25.09.2024 до суду надійшов відзив [PERSON] та зустрічний позов від неї. 11.05.2025 до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] 09.08.2025 надійшла відповідь на керівника окружної прокуратури на пояснення третьої особи. 04.10.2025 до суду надійшла спадкова справа після [PERSON] 15.04.2025 керівником окружної прокуратури подано клопотання про заміну відповідачів, а саме залучення правонаступників [PERSON] : [PERSON] , малолітніх [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] . Відповідне клопотання задоволено ухвалою від 15.04.2025. 18.08.2025 керівником окружної прокуратури подано заяву про зміну підстав позову, яку прийнято до розгляду ухвалою суду від 28.08.2025. 10.09.2025 відповідачем [PERSON] , яка є також законним представником малолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] подано відзив та зустрічний позов, які змінено згідно змінених підстав позову. 30.09.2025 зустрічний позов відповідача [PERSON] повернуто, відмовлено у задоволенні клопотання останньої про витребування матеріалів кримінального провадження. Також 30.09.2025 закрито підготовче провадження. Узагальнені доводи прокурора. Квартира [ADDRESS] була предметом договору купівлі-продажу, укладеного 13.04.2021 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). У договорі вказано, що квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» 15.12.1998, яке зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР. Проте, згідно матеріалів інвентаризаційної справи КП «ДМБТІ» ДОР така квартира належить до комунальної власності, а єдиний орган приватизації Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради вказав про відсутність інформації щодо приватизації вказаної квартири. Окрім цього [PERSON] заперечив свою участь у приватизації та продажу спірної квартири. В судовому засіданні прокурор просила позов задовільнити з підстав, зазначених у позові. Узагальнені доводи позивача. В судовому засіданні представник позивача просив задовільнити позов, вказав, що сім`ї « [PERSON] » належить на праві власності декілька об`єктів нерухомості та вони продають будівельні матеріали. Викладене свідчить про те що ними здійснювалась діяльність із купівлі, ремонту та продажу об`єктів нерухомості. На думку представника викладене вказує на недобросовісність відповідачів. Узагальнені доводи відповідачів. Доводи відзиву відповідача [PERSON] зводяться до того, що тривала бездіяльність позивача, яка полягала у не вчиненні дій із реєстрації права власності на спірну квартиру за територіальною громадою та у не зверненні до суду за поверненням квартири, свідчить про наявність волі на вибуття квартири із власності територіальної громади. Також відповідач покликається на ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зазначає про свою добросовісність як набувача квартири та вказує, що позбавлення її власності на квартиру буде для неї надмірним тягарем. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] (яка є також законним представником неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] ) [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] відзиву не подала, в судове засідання не з`явилася. Узагальнені доводи третьої особи. [PERSON] заперечив свою причетність до приватизації спірної квартири та до її продажу в користь відповідача. Зазначив, спірною квартирою він не володів, у ній не проживав, жодних документі щодо неї він не підписував та не отримував. В судове засідання [PERSON] не з`явився. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №154 від 13.04.2021. За умовами вказаного договору [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру за 317 тис грн. Квартира належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 15.12.1998 Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням №2075-98 від 15.12.1998. Право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу за номером 419п за реєстровим номером 288-273. Такий договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко М.О., реєстровий номер 154. Згідно відповіді КП «Дніпровське МБТІ» ДМР від 24.01.2022 вбачається, що станом на 31.12.2012 реєстрація права власності (в т.ч. на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 15.12.1998 Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням №2075-98 від 15.12.1998) та технічна інвентаризація, як окремого об`єкта, квартири [ADDRESS] не проводилася. При цьому, житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за місцевою радою на підставі рішення виконавчого комітету від 25.01.1990 №68, реєстраційне посвідчення від 23.12.1991. Згідно відповіді Департаменту житлового господарства ДМР від 10.03.2021, департамент є органом приватизації житлового фонду що перебуває в комунальній власності Дніпровської територіальної громади. За архівними даними приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадян квартири [ADDRESS] . Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 11.01.2022, згідно даних реєстру територіальної громади та даних картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб, з 04.04.2016, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані особи відсутні. Прокуратурою подано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за якою у власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перебували частки у різних об`єктах нерухомого майна. Листами від 11.02.2022, 17.05.2022 прокурор звертався Дніпровської міської ради із вимогою повідомити про здійснення радою заходів, спрямованих на захист інтересів територіальної громади. Також прокурор повідомляв про самостійне звернення до суду у разі невжиття відповідних заходів радою. На таку вимогу рада відповіла про невжиття відповідних заходів. Відповідачем надано докази оплати житлово-комунальних послуг за спірну квартиру за період з 01.10.2021 до 11.09.2024. Згідно актового запису про смерть №136 від 03.06.2023 [PERSON] помер [INFO] . Із спадкової справи після [PERSON] вбачається, що спадкоємцями першої черги після нього, які прийняли спадщину є: дружина [PERSON] , діти [PERSON] , [PERSON] та матір [PERSON] . За подання позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 4\~755 грн. Норми права, що застосував суд. За приписами ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами ч.1 ст.388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом частини п`ятої статті 12\~ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див.; пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122 гс 18). Можливість витребування майна із володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35 гс 21). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див.; пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127 гс 19). Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07). Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями). Наведених міркувань достатньо для визнання Судом того, що за обставин цієї справи позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого. Отже, позбавлення добросовісного набувача права власності на спірне нерухоме майно призведе до порушення положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190 цс 20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388\~ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Висновок суду. Із наданих прокурором доказів вбачається, що будинок [ADDRESS] належить в цілому до комунальної власності з 1991 року і таке право було зареєстровано відповідно до діючого на той час законодавства. Квартира [ADDRESS] в цьому будинку не була об`єктом окремої інвентаризації та право власності на неї окремо не реєструвалося до 31.12.2012. Орган приватизації комунального майна не здійснював дії по приватизації такої квартири. Викладене заперечує правомірність свідоцтва про право власності на житло, видане 15.12.1998 Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням №2075-98 від 15.12.1998 а також факт реєстрації права за ним у КП «ДМБТІ» ДОР (таке свідоцтво та реєстрації вказані підставою права на спірну квартиру у [PERSON] ). Відтак наявні підстави стверджувати про протиправне вибуття такої квартири із комунальної власності та поза волею уповноваженого органу. Відповідно подальше відчуження такої квартири у власність відповідачам було незаконним. Заперечення третьої особи причетності до відчуження спірної квартири не враховуються, оскільки не доведені. На переконання суду невчинення міською радою дій щодо повернення квартири не свідчать про наявність волі на вибуття її із комунальної власності, тому відповідні доводи відповідачів відхиляються. Обрані прокурором відповідачі (останні власники) є належними, а спосіб захисту (віндикація) передбачений законом та є ефективним. Разом із тим, для задоволення позову необхідним є також встановлення пропорційності між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. При вирішення цього питання суд виходить із презумпції добросовісності набувача майна, яка не спростована позивачем та прокурором. Так доказів причетності відповідачів до незаконного вибуття квартири із комунальної власності не надано. На момент укладення договору купівлі-продажу в державних реєстрах були відсутні будь які обмеження щодо продажу. Договір посвідчено нотаріусом, який має обов`язок перевірити правомірність відчуження. Доводи позивача про можливу мету купівлі відповідачами квартири, таку як її ремонт та перепродаж, не свідчать про участь відповідачів чи про їх обізнаність про протиправність вибуття квартири із комунальної власності на момент укладення договору купівлі -продажу. Тому такі доводи не мають жодного відношення до добросовісності відповідачів. Відповідачі придбали квартиру за оплатним договором. Позивачем тривалий час не вживалися заходи щодо володіння та користування квартирою, а також щодо її повернення до комунальної власності. З огляду на наведене, суд приходить до переконання про відсутність пропорційності між метою, досягнення якої передбачається (повернення майна в комунальну власність), та засобами, які використовуються для її досягнення (позбавлення відповідачів власності без жодної компенсації). На переконання суду викладене виключає можливість задоволення позову. Такий висновок узгоджується із висновками щодо застосування норм права Верховного Суду у подібній категоріє справ (зокрема дивись постанову від 05.11.2025 у справі №199/9947/21). Розподіл судових витрат. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Відповідачами та третьою особою не заявлялося до відшкодування судових витрат. На підставі викладеного, суд

Outcome: dismissed