Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

25.11.2025 до Корабельного районного суду м. Миколаєва, через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] , подана її представником\~ адвокатом Козиревич О.С. У позовній заяві [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь борг у сумі 2500 євро, що еквівалентно 108\~000\~грн. та понесені позивачем судові витрати. У обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що на прохання відповідача позичала їй грошові кошти, а саме, 20.02.2022 800 євро та 11.02.2023 700 євро. Всі вказані кошти відповідач зобов`язалася повернути позивачу у березні 2023 року. Однак кошти у вказаний строк не повернула, а 07.03.2023 позичила у позивача ще 1000 євро, які зобов`язалася повернути у строк до 07.04.2023. Викладене підтверджується інформацією про переказ коштів тиа письмовою розпискою, складеною власноручно [PERSON] . Оскільки відповідач добровільно не виконує взяті на себе зобов`язання, позичені кошти не повернула, позивач, посилаючись на частини 1 та 2 ст. 207, ч. 1 ст.\~530, частини 1, 2 ст. 533, ст. 545, ч. 1 ст. 610, ст.\~ст. 625, 638, ст.\~1046 ЦК України, просила ухвалити рішення про стягнення зазначених вище коштів з відповідача. Також просила стягнути з відповідача понесені при зверненні з позовом витрати на оплату судового збору та на правничу допомогу. Ухвалою судді від 02.12.2024 у справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 24.02.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд по суті. Сторони у судові засідання 17.04.2025, 20.05.2025 та 19.11.2025 не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені своєчасно і належним чином. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідач відзив на позовну заяву не подавала, заяв, клопотань від неї не надходило. Копія ухвали про відкриття провадження надіслана відповідачу за адресою реєстрації, зазначеною у Єдиному державному демографічному реєстрі: [ADDRESS] . Однак, поштова кореспонденція суду повернулася з відміткою поштового відділення «Адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Повідомлення про зміну адреси від відповідача не надходило. За такого, суд дійшов висновку, що відповідач повідомлений про наявність судової справи, строки подачі відзиву на позовну заяву, належним чином. Така ж позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 24.03.2025 у справі №\~706/208/15-ц та у постанові від 20.12.2023 у справі № 725/7357/21. Згідно з частинами 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що відсутні заперечення позивача проти розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280\~ЦПК України та ухвалити заочне рішення у справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін у справі, з урахуванням висновків постанови КЦС ВС від 30.09.2022 за № 761/38266/14, відповідно до якої, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони уклали договір позики, що підтверджується квитанціями системи міжнародних переказів [PERSON] та борговою розпискою (написаною російською мовою), виданою відповідачем позивачу. З огляду на квитанції про грошовий переказ позивач переказала відповідачу 20.02.2022 800 євро, а 11.02.2022 700 євро, які відповідач зобов`язалася повернути позивачу, з огляду на їх листування у меседжері. З огляду на зміст боргової розписки від 07.03.2023 відповідач підтверджує отримання від позивача 1000 євро у борг з умовою оплати не пізніше 07.04.2023 (оригінал розписки наявний в матеріалах справи). Відповідно до\~ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно з\~ч.\~2\~ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною 1\~ст.\~1050\~ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1\~ст.\~526\~ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 № 6-50цс16, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 у справі №\~6-1967цс15 визначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №\~723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №\~464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Варто також зазначити, що аналогічні правові висновки у справах про стягнення заборгованості за договором позики були викладені ВССУ в ухвалі від 25.01.2017 у справі № 569/11141/15-ц та ухвалі від 23.01.2017 у справі №\~564/680/15-ц. З огляду на квитанції до грошових переказів та листування сторін, ними 20.02.2022, 11.02.2023 та 07.03.2023 досягнуто домовленість про позику на загальну суму 2500 євро, строк повернення за якою настав 07.04.2023. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів згідно з договором позики, а також той факт, що борг на момент розгляду справи нею не повернуто. Розписка щодо 1000 євро до цього часу знаходилась у позикодавця та її оригінал долучено до матеріалів справи. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~12,\~ч.\~1\~ст.\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] жодних доказів на спростування доводів позивача, зазначених нею у позові, або ж сплати останній боргу за договором позики, до суду не надала. Отже, враховуючи викладене, а також те, що квитанції до грошового переказу, листування сторін та боргова розписка від 07.03.2023 підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів [PERSON] та виникнення у неї обов`язку в їх поверненні, який нею в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача у справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 2500 євро. Згідно з\~ч.\~1\~3\~ст.\~12,\~ч.1,\~5,\~6\~ст.\~81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорах, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня, як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження №\~14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження №\~14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та №\~373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Крім того\~відповідно до\~положень ст.\~141\~ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача підтверджені доказами витрати, пов`язані з розглядом справи понесені позивачем, а саме судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved