Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У жовтні\~2025\~року до\~суду надійшла\~позовна заява\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення аліментів,\~в якій\~позивач просила\~суд стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку ( доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення аліментів від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 11 жовтня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, вони проживають окремо, дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. У добровільному порядку відповідач матеріальну допомогу дитині не надає. Позивач не має можливості самостійно утримувати дитину, тому потребує коштів для придбання дитині одягу, продуктів харчування, належного відпочинку, підручників тощо. З відповідачем згоди щодо утримання дитини не досягнуто, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. В судове засідання сторони не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином. Відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги визнав. Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 11 жовтня 2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, серія [NUMBER] від 11 жовтня 2003 року, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського міського управління юстиції у Харківській області. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 62 від 10 лютого 2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим повторно, серія [NUMBER] від 12 вересня 2024 року. Як зазначає позивач, і це не спростовано відповідачем, сторони проживають окремо, дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною другою статті 3 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України). Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті встановлених судом фактичних обставин справи, суд зазначає наступне. Позивачка належними, допустимими та достовірними доказами довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідач позовні вимоги визнав, чим підтвердив інші обставини, які входять до предмету доказування у справі, а саме, що дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, а також те, що сторони не дійшли згоди щодо розміру та порядку сплати аліментів в позасудовому порядку. Та обставина, що шлюб між сторонами не розірвано, жодним чином не впливає на права та обов`язки сторін щодо утримання дитини, не обмежує право позивача на звернення до суду з цим позовом, враховуючи положення Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Під час розгляду справи відповідач не спростував, а навпаки визнав свій обов`язок сплачувати аліменти на дитину. Обставин, передбачених ст. 188 СК України, для звільнення його від обов`язку утримувати дитину, судом не встановлено. При визначенні розміру аліментів, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини, судом враховано, що відповідач є особою працездатного віку, доказів того, що у відповідача є на утриманні інші діти, непрацездатні батьки чи інші особи, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону, відповідачем всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано. Відомостей про стан здоров`я відповідача, який би обмежував можливості відповідача працювати та отримувати дохід, матеріали справи не містять. У частині 3 ст. 183 СК України закріплено загальний підхід до визначення розміру аліментів на утримання дитини у частці заробітку (доходу) платника аліментів, а саме 1/4 частка заробітку (доходу) платника аліментів на утримання однієї дитини. У зв`язку з викладеним, суд вважає, що для стягнення аліментів у розмірі, меншому, ніж це передбачено ч. 3 ст. 183 СК України, повинні існувати поважні та непереборні обставини, які позбавляють платника аліментів об`єктивної можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, та які відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України враховуються при визначенні розміру аліментів. Судом не встановлено обставин для стягнення аліментів у розмірі меншому, ніж 1/4 частка заробітку (доходу) відповідача. Крім того, судом враховано, що відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки з огляду на предмет та підстави позову, а також встановлені судовим розглядом обставини справи, у суду відсутні підстави не приймати визнання позову відповідачем в порядку ч. 5 ст. 206 ЦПК України. Таким чином,\~виходячи з\~якнайкращих інтересів\~дитини,\~принципів справедливості,\~співмірності та\~верховенства права,\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягають\~стягненню аліменти\~на утримання\~ [PERSON] у\~розмірі 1/4\~частини всіх\~видів заробітку\~(доходу)\~щомісячно,\~але не\~менше 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку,\~оскільки аліменти\~у такому\~розмірі,\~на переконання\~суду,\~є необхідними\~та достатніми\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~191\~СК України\~аліменти на\~дитину присуджуються\~за рішенням\~суду від\~дня пред`явлення\~позову,\~а в\~разі подання\~заяви про\~видачу судового\~наказу -\~із дня\~подання такої\~заяви. З цим позовом [PERSON] звернулася до суду 21 вересня 2025 року, у зв`язку з чим суд стягує аліменти саме з цього дня і до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням\~викладеного,\~суд задовольняє\~позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів у повному обсязі. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позивач\~позовні вимоги\~визнав,\~тому суд\~стягує з\~нього на\~користь держави\~50\~%\~судового збору,\~який підлягав\~сплаті за\~подання цього\~позову,\~а саме 484,48 грн, тоді як решта судового збору підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved