Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , є рідним сином [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] постійно проживав у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з безпосередньою участю позивача в заходах необхідних для забезпечення оборони України, позивачем була надана довіреність своїй двоюрідній сестрі - [PERSON] з метою належного прийняття позивачем спадщини за законом від свого батька. Після смерті [PERSON] позивач через свого представника подав 05 жовтня 2023 року нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька. Проте, постановою від 20 серпня 2024 року нотаріус відмовив [PERSON] , яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON] , у вчиненні нотаріальних дій, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначений будинок належить [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, і спадкоємців, які прийняли спадщину після його смерті, немає, тобто [PERSON] спадщину після смерті свого батька, не прийняв, не зареєстрував за собою права власності на відповідний будинок в порядку його спадкування від свого батька - [PERSON] . Так, [PERSON] на праві приватної власності належало домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння від 23 жовтня 1959 року № 587, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, про що Київським міським бюро технічної інвентаризації зроблено запис до реєстрової книги № 14518. Підставою для видачі свідоцтва слугувало рішення Виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів від 14 вересня 1959 року № 993. Отже, право власності на будинок виникло у дідуся позивача - [PERSON] до 01 січня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 23 жовтня 1959 року № 587 . Реєстрація об`єкта нерухомості була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення відповідного права. Зазначена обставина та відсутність правовстановлюючих документів на майно, перешкоджає позивачу належним чином здійснити реєстрацію за собою речового права на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. У лютому 2025 року [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року витребувано у Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори (місцезнаходження: м. Київ, вул. Волинська, буд. 6) належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Зобов`язано Дев`яту Київську державну нотаріальну контору подати зазначені документи безпосередньо до Голосіївського районного суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 30 жовтня 2025 року Дев`ята Київська державна нотаріальна контора надала завірену копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] . Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 20). Позивач - [PERSON] є рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] (а. с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Із матеріалів витребуваної судом копії спадкової справи померлого [INFO] [PERSON] встановлено, що за життя, 22 жовтня 2018 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, [PERSON] . 05 жовтня 2023 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідачка - [PERSON] є рідною сестрою померлого, що підтверджується копією свідоцтва про її народження. [PERSON] постійно проживав у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння від 23 жовтня 1959 року № 587, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, про що Київським міським бюро технічної інвентаризації зроблено запис до реєстрової книги № 14518. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року позов [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] , Державної реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві, Голосіївської ДПІ в м. Києві, третя особа - Орган самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Пирогів», про визнання права власності у порядку спадкування на 1/2 частину будинку, визнання права користування 1/2 частиною земельної ділянки, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право користування 1/2 частиною земельної ділянки площею 0,235 га на [ADDRESS] . У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Згідно із витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] має право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 20 серпня 2024 року відмовлено [PERSON] , яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON] , у вчиненні нотаріальних дій, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок за адресою: [ADDRESS] після смерті його батька, [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки зазначений будинок належить [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, і спадкоємців, які прийняли спадщину після його смерті, немає, тобто [PERSON] спадщину після смерті свого батька, не прийняв (а. с. 10). Згідно із статтями 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статей 1220-1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (стаття 1269 ЦК України). Відповідно до статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України). Відповідачем у цивільному процесі є особа, яка притягується судом до відповіді за порушення, оспорення або невизнання прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача. У передбачених законом випадках відповідачами можуть бути й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Відповідачем у цивільному процесі є особа, яка притягується судом до відповіді за порушення, оспорення або невизнання прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача. У передбачених законом випадках відповідачами можуть бути й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову у позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 сформульовано висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій, другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Отже, законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. У постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16 вказано, що «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] є неналежною відповідачкою у цій справі, оскільки остання не є спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Таким чином, належним відповідачем у справі є - Київська міська рада. Судом встановлено, що позивач з клопотанням про заміну неналежного відповідача до суду не звертався та визначив відповідачкою саме [PERSON] . Оскільки позов пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати, що є обов`язковою підставою для відмови у його задоволенні, суд не дає оцінку решті доводів позовної заяви, тому що вони можуть бути дослідженні та оцінені лише за умови правильного визначення кола осіб, які беруть участь у справі, їх процесуального статусу, що узгоджується із встановленим статтею 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод правом на справедливий суд, яке включає, зокрема, право на доступ до суду (щодо прав і обов`язків цивільного характеру) і передбачає надання особі відповідних процесуальних гарантій здійснення її прав у суді першої інстанції (Menshakova v. Ukraine, заява від 08 квітня 2010 року № 377/02). За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed