Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

До Пересипського районного суду м. Одеси звернулася директор Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради О.П. Китайська з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача надміру виплачену суму допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 12 000, 00 грн. В обґрунтування позовної заяви, представник позивача зазначає, що [PERSON] за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг «Дія» подала заяви про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та отримання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Допомога на проживання внутрішньо переміщеним особам нараховувалась [PERSON] у розмірі 2 000,00 грн. у період з березня 2022 року по лютий 2024 року. 05.05.2023 за [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме квартиру загальної площею 38,4 кв. метра. На підставі підпункту 5 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів від 11.07.2023 №709 «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб», відповідач [PERSON] , як особа, яка має у власності житлове приміщення, не мала право на отримання допомоги з 01 вересня 2023 року і їй надміру виплачені кошти за період з 01.09.2023 по 29.02.2024 у сумі 12 000,00 грн. 16.08.2024 Управлінням направлено [PERSON] лист-повідомлення про необхідність повернення коштів. 10.01.2025 [PERSON] повторно направлено лист-повідомлення. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] безпідставно отримала допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам за період з 01.09.2023 по 29.02.2024, в добровільному порядку кошти не повернула, представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути 12 000,00 грн. 13 травня 2025 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що 05 травня 2023 року нею було зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру загальною площею 38,4 кв. метра (із них житлова площа - 13.8 кв.м). Враховуючи, що в її сім`ї 4 особи: вона, її чоловік (який є особою з інвалідністю), син та мати, на кожного члена сім`ї припадає лише 3,45 кв.м житлової площі. Відтак, житлова площа придбаної квартири, значно менша встановленого в підпункті 5 пункту 2 постанови № 709 КМУ мінімального критерію 13,65 кв.м на одного члена сім`ї. Отже набуття права власності на квартиру не може бути підставою для стягнення сум виплаченої допомоги за період з 01.09.2023 по 29.02.2024 року. Крім того, відповідач зазначила, що в зв`язку з тим, що втратила все майно на тимчасово окупованій території, перебуває в складному фінансовому становищі, що унеможливлює сплату нею судового збору. У разі часткового задоволення позовних вимог, просила застосувати відстрочення, розстрочення чи зменшення розміру судового збору з огляду на матеріальне становище (а.с. 40-42). 19 травня 2025 року представник Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради Трусова Ю.В. подала до суду відповідь на відзив, в якому просила позов Департаменту задовольнити в повному обсязі. У відзиві представник позивача зазначила, що під поняттям «житлове приміщення/частина житлового приміщення» площею менш як 13,65 кв.м. на одного члена сім`ї», яке вживається в підпункту 5 пункту 2 Постанови №709, площа у розмірі 13,65 кв.м. визначена з урахуванням загальної площі, а не жилої площі об`єкту нерухомості, яка вказана у статті 47 Житлового кодексу України. Крім того, до складу сім`ї внутрішньо переміщеної особи син відповідача, якому 27 років, та мати відповідача згідно Порядку № 332 не входять. (а.с.63-65) 06 жовтня 2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Білого В.В. надійшло заперечення на відповідь на відзив. Так, представник відповідача зазначив, що в Постанові Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 року № 709 «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб» площа 13,65 кв.м. на одного члена сім`ї, розраховується саме з жилої площі, що відповідає ст. 47 ЖК України. Ухвалою суду від 28.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради Трусова Ю.В. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник Білий В.В. в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони відповідача, в задоволенні позову просив відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що від сторони позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 квітня 2022 року [PERSON] , [INFO] , подала заяву про взяття на облік ВПО (а.с.9). [PERSON] з зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 20 квітня 2022 року № 5138-750118441 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та заявою про надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (а.с. 10, 11) Рішенням УПСЗН в Пересипському районі ДП та СП ОМР від 18.05.2022, [PERSON] , як переміщеній особі, призначено допомогу на проживання у розмірі 2 000,00 грн (а.с.12-13) 04 березня 2024 року [PERSON] звернулася до УПСЗН в Пересипському районі з заявою про надання роздрукованої довідки ВПО ( а.с.14-15). Як вбачається з Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №368305107 від 04.03.2024 року, 05 травня 2023 року [PERSON] зареєструвала право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 38.4 кв.м., житловою площею 13,8 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-20). Згідно довідки про отримання (неотримання) допомоги від 26.02.2025 № 20.06-07/832, [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення в Пересипському районі міста Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та відповідно до Постанови КМУ № 332, зі змінами від 20 березня 2022 року, з 01.03.2022 по 29.02.2024 отримувала допомогу. Допомога на проживання внутрішньо переміщеним особам за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року нарахована в розмірі 12 000, 00 грн (а.с.28). На адресу [PERSON] направлялося повідомлення УПСЗН в Пересипському районі за вих № 19.08-17/13 від 15.08.2024 року, про повернення надміру виплачених коштів у розмірі 12 000,00 грн (а.с.21, 22-23), яке отримане нею 13.01.2025 року. Однак повідомлення залишено поза увагою. Крім того, [PERSON] 04 березня 2025 року отримала повідомлення про необхідність повернути надміру сплачені кошти допомоги внутрішньо переміщеним особам в розмірі 12 000,00 грн та реквізити для їх сплати (а.с.21). Однак, дане повідомлення теж залишилося без належного реагування. Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлюються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру (ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»). Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»). Згідно із ч. 1 ст. 4 вищевказаного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею цього Закону. У відповідності до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, є довідка. Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам регулюється Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 332. Відповідно до вказаного Порядку № 332 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Російською Федерацією території України, а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка», затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204. Судом достовірно встановлено, що відповідно до Порядку № 332 відповідач [PERSON] правомірно набула право на призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, яку й отримувала з березня 2022 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб» № 709 від 11.07.2023, яка набрала чинності 15 липня 2023 року, з 1 серпня 2023 р. виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - допомога), які перемістилися з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (далі - перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації, а також особам, у яких внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, зруйноване або непридатне для проживання житлове приміщення та яким допомогу було призначено відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (Офіційний вісник України, 2022 р., № 26, ст. 1418), продовжується автоматично на один шестимісячний період. Рішення про продовження виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам, зазначеним у пунктах 1і 2цієї постанови, приймається на підставі інформації Міністерства фінансів за результатами проведеної верифікації даних щодо одержувачів допомоги, інформацію про яких надано Міністерством соціальної політики з урахуванням даних, що обробляються стосовно них на інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу, на відповідність вимогам Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 «Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам» (Офіційний вісник України, 2022 р., № 26, ст. 1418), з урахуванням змін, затверджених цією постановою (пункт 3 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 р. № 709) Перевірку відповідності відомостей щодо внутрішньо переміщеної особи вимогам, зазначеним у пункті 2 цієї постанови, Міністерство фінансів проводить станом на 1 серпня 2023 року. У разі успішного проходження верифікації інформації отримувачів допомога продовжується автоматично із використанням функціоналу Єдиної системи ( п.24 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 р. № 709). Виплачена до 1 серпня 2023 р. допомога, у разі виявлення відповідності відомостей щодо внутрішньо переміщеної особи критеріям, зазначеним у пунктах 1 і 2 цієї постанови, не підлягає відшкодуванню, крім внутрішньо переміщених осіб, яким допомога виплачена неправомірно. Оскільки [PERSON] 05.05.2023 року набула у власність житло, то з 01.09.2023, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №709, раніше призначена виплата допомоги мала бути припинена. В свою чергу, з вересня 2023 року по лютий 2024 року виплата допомоги [PERSON] продовжувалася. Інформація Міністерства фінансів за результатами проведеної верифікації даних щодо [PERSON] в матеріалах справи відсутня. Звертаючись до суду з вказаним позовом, представник позивача посилається на порушення позивачем п. 9 Порядку № 332, згідно якого уповноважена особа зобов`язана протягом 14 календарних днів після виникнення змін, які впливають на визначення права на отримання допомоги, поінформувати про це засобами поштового/електронного зв`язку (за технічної можливості з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису) орган соціального захисту населення, уповноважену особу виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або центр надання адміністративних послуг. Суд звертає увагу, що при подачі у березні 2022 року заяви на призначення допомоги обов`язок відповідача [PERSON] повідомляти позивача про виникнення змін, які впливають на визначення права на отримання допомоги, був відсутній, так як пункт 9 Порядку № 332, викладений у такій редакції з 11.07.2023 року, а не з 20.03.2022 року, як вказує у своєму позові представник позивача. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. За приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини даної справи, суд дійшов висновку про те, що ознаки недобросовісної поведінки в діях [PERSON] відсутні. Позивач, установивши наявність у власності відповідача квартири, прийняв рішення про припинення виплати. У рішеннях Європейського Суду з прав людини «Стреч проти Сполученого Королівства», «Рисовський проти України» наголошено на тому, що особа, на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має право розумно очікувати, що якщо орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Така позиція полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при вчиненні юридично значимих дій припустилися помилки. Ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що представником позивача не надано суду доказів на підтвердження позовних вимог: обов`язку відповідача повідомляти про зміну матеріального стану, факту недобросовісної поведінки відповідача чи факту зловживань внаслідок чого відповідачу за період з 01.09.2023 року по 29.02.2024 року надмірно сплачена допомога на проживання внутрішньо переміщеної особи у розмірі 12 000,00 грн, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Outcome: dismissed