Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначив, що 20.04.2019 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір №2001294243201 на суму 21166 грн. Крім того 28.08.2020 року між сторонами по справі було укладено кредитний договір №1001667601901 на суму 67963 грн. Відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами не виконує, у зв`язку із чим станом на 03.03.2025 утворилася заборгованість за кредитним договором №2001294243201 на суму 32993,25 грн., яка складається з: - заборгованості за кредитом в розмірі 20955,77 грн., заборгованості за процентами 12037,48 грн.; заборгованість за кредитним договором №1001667601901 на суму 61929,88 грн., яка складається з: - заборгованості за кредитом в розмірі 25513,66 грн., заборгованості за процентами 6,09 грн., заборгованість за комісією 36410,13 грн. Оскільки на вимоги позивача відповідач заборгованість не погасила, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь\~ заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 94923,13 грн., а також судові витрати. Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] повідомлялась судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої вона є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19\~сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17\~, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.04.2019 року між сторонами було укладено кредитний договір №2001294243201 на суму 15000 грн. Строк дії кредиту 12 місяців. 28.08.2020 року між сторонами було укладено кредитний договір №1001667601901 на суму 67963,00 грн. Строк дії кредиту 36 місяців, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99 %, процентна ставка 0,01% річних. Позивач надає розрахунок заборгованості, на підтвердження факту того, що умови кредитних договорів відповідач належним чином не виконала у зв`язку з чим, згідно розрахунку позивача, станом на 03.03.2025 утворилася заборгованість за кредитним договором №2001294243201 на суму 32993,25 грн., яка складається з: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20955,77 грн., заборгованості за процентами 12037,48 грн.; заборгованість за договором кредиту №1001667601901 на суму 61929,88 грн., яка складається з: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 25513,66 грн., заборгованості за процентами 6,09 грн., заборгованість за комісією 36410,13 грн. Вирішуючи спір, суд ураховує такі положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору. Згідно з ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як установлено у ч. 2ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів та невиконання ним належним чином зобов`язань за кредитними договорами. Також суд приймає до уваги той факт, що кредитор звертався до позичальника з вимогою про сплату заборгованості, яка відповідачем залишилась проігнорована. За змістом частини третьої статті12, частини першої статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказів сплати відповідачем суми заборгованості за кредитними договорами суду не надано, внаслідок чого суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача за кредитним договором №2001294243201 заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15000,00 грн., оскільки саме ця сума передбачена умовами договору та зазначена у паспорті споживчого кредиту. Доказів збільшення суми кредиту позивачем суду не надано. Належного розрахунку заборгованості по відсотках, виходячи з суми кредиту 15000,00 грн. позивачем суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову позивачу в цій частині позовних вимог, оскільки вони належними та допустимими доказами не доведені. Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за договором кредиту №1001667601901 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25513,66 грн., заборгованості за процентами 6,09 грн. Однак, не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії в розмірі 36410,13 грн. за кредитним договором № 1001667601901, оскільки у Постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості [PERSON] установлено, що позивачем нараховано відповідачеві до сплати комісію за обслуговування кредитної заборгованості без зазначення, яке саме дії банку входять до такого обслуговування, яку позивач просить стягнути з відповідача, - підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії за договором суд не вбачає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial