Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

14.07.2025 року до Рівненського районного суду Рівненської області, в провадження судді Гладишевої Х.В., згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.06.2025 року, надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь 4 500,00 доларів США, а також судовий збір у розмірі 1 498,27 грн. Короткий зміст заяв по суті справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що 01.05.2024 року позивач надав відповідачу [PERSON] у позику 4 500 доларів США. На підтвердження факту отримання відповідачем коштів, останній надав розписку, зі змісту якої вбачається, що грошові кошти в сумі 4 500,00 доларів США [PERSON] зобов`язувався повернути не пізніше 30.01.2025 року. Оригінал розписки знаходиться у позивача. Так, відповідач свого обов`язку з повернення позики не виконав, грошові кошти не повернув. Таким чином, враховуючи наведене, позивач змушений звернутися до суду за примусовим стягненням з відповідача суми заборгованості, у розмірі 4 500,00 доларів США та сплачений позивачем судовий збір. Відзив на позов до суду не надходив. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 15.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання з участю сторін на 10:20 год. 15.08.2025 року. 08.08.2025 року від представника позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 13.08.2025 року клопотання представника позивача задоволено та ухвалено проводити судові засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням ЄСІТС «Електронний суд». 15.08.2025 року судовий розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 10:00 год. 29.09.2025 року. 22.09.2025 року від представник позивача направив до суду заяву про уточнення позовних вимог. 22.09.2025 року від представника позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 25.09.2025 року клопотання представника позивача задоволено та ухвалено проводити судові засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням ЄСІТС «Електронний суд». 29.09.2025 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача за наявними у справі доказами. Наявний у справі оригінал письмової розписки після огляду судом просив повернути позивачу поштою. Крім того, зазначив про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. 29.09.2025 року судовий розгляд справи відкладено у зв`язку з іншими підставами до 10:00 год. 18.11.2025 року. У судове засідання 18.11.2025 року сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, де представник також вказав, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач на неодноразові виклики суду в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Відзив на позовну заяву відповідач суду не направляв, як і не направляв жодних клопотань, в тому числі, з повідомленням про поважність причин його неявки в судові засідання. Так, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Крім того, суд враховує той факт, що цивільна справа перебуває в провадженні Рівненського районного суду Рівненської області з 14 липня 2025 року, відповідач не неодноразові виклики до суду не з`явився, жодних клопотань та заяв до суду не направляв, відзив на позовну заяву до суду не направляв. Так, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 01.05.2025 року відповідач [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 500 доларів США, із зобов`язанням повернути грошові кошти до 30 січня 2025 року. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження повернення суми боргу позивачу чи ухилення позивачем від прийняття грошових коштів від відповідача. Відповідач взяті на себе зобов`язання у встановлений строк не виконав, позику в строк до 30 січня 2025 року не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою про стягнення таких коштів в судовому порядку. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч.1\~ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною\~першою\~статті\~598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття\~599 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно\~ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями\~ст.1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю\~суттю договір\~чи розписка\~про отримання\~в борг\~грошових коштів\~є документами,\~якими підтверджується\~як укладення\~договору,\~його умови,\~а також\~засвідчують отримання\~від кредитора\~певної грошової\~суми або\~речей. Частиною першою\~статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц (провадження № 61-10989св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. […] У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов». Такі правові\~висновки про\~застосування статей\~1046,\~1047\~ЦК України\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду України\~від 18\~вересня 2013\~року у\~справі №\~6-63цс13,\~від 02\~липня 2014\~року у\~справі №\~6-79цс14,\~від 24\~лютого 2016\~року у\~справі №\~6-50цс16,\~від 13\~грудня 2017\~року у\~справі №\~6-996цс17,\~та постановах\~Верховного Суду\~від 25\~березня 2020\~року у\~справі №\~569/1646/14-ц\~(провадження\~№ 61-5020св18),\~від 14\~квітня 2020\~року у\~справі №\~628/3909/15\~(провадження\~№ 61-42915св18),\~від 21\~липня 2021\~року у\~справі №\~758/2418/17\~(провадження\~№ 61-9694св20),\~від 14\~липня 2022\~року у\~справі №\~204/4341/17\~(провадження\~№ 61-4389св21). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). Правовий аналіз ст.545 ЦК України\~дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) вказано, що: « ст.545\~ЦК України\~передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку». Частиною другою\~статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ст.99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті чинне законодавство не містить. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Відповідач всупереч вимогам\~ст.81 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що він виконав свої зобов`язання повністю за договором позики суду не надав. Згідно з\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до\~ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини, позичальником не виконано зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику 01.05.2024 року не повернуті у встановлений строк до 30.01.2025 року. Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, позивачем підтверджено факт надання відповідачу в борг грошових коштів. Натомість, будь-які докази про повернення зазначених у розписці коштів у матеріалах справи відсутні, відповідач таких доказів не надав. Таким чином, суд вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги позивача, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути суму боргу позики в розмірі 4 500,00 доларів США згідно офіційного курсу Національного банку України на день повернення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції при поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 498 (одна тисяча чотириста дев`яносто вісім) грн. 27 коп., який підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved