Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

\~21 серпня 2025 року до Самарського районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, яка обгрунтована тим, що з початку 2013 року вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з відповідачем [PERSON] , від яких [INFO] народилася донька [PERSON] , а [INFO] народився син [PERSON] . На даний час відносини з відповідачем погіршилися, він припинив утримувати її та їх спільних дітей, а проживати з ним стало неможливо, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2/3 частин всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення кожним з дітей повноліття. 22 серпня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22 вересня 2025 року на 09 год. 30 хв. 22 вересня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту припинення фактичних шлюбних та стягнення аліментів, який він просив суд прийняти до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічна позовна заява обгрунтована тим, що з початку 2013 року він перебував в фактичних шлюбних стосунках з відповідачем [PERSON] , від яких [INFO] народилась донька [PERSON] , а [INFO] народився син [PERSON] . Після народження другої дитини між ними були гарні стосунки, вони разом їх виховували, ростили та утримували, але з початком війни, через постійні стресові ситуації, перебої зі світлом, водою, постійні повітряні тривоги, відповідач стала дуже нервовою і їх стосунки фактично були припинені. З початку 2024 року вони фактично не підтримують сімейних стосунків, оскільки проживають окремо, він живе з дітьми за вказаною адресою, а відповідач проживає окремо від нього та дітей. Фактичними причинами того, що вони не проживають як одна родина, не ведуть спільного господарства та мають роздільний бюджет, стали постійні конфлікти між ними, відповідач перестала себе контролювати, почала зриватися на ньому та дітях, і часто бажала побути наодинці, зі її слів «зібратися із думками». Зазначені обставини призвели до того, що вони вирішили якийсь час пожити окремо, Однак, у подальшому відповідач знайшла свій «спокій» долучившись до релігійної секти, де увесь час проводити зі своїми однодумцями, повністю погрузившись у віру, при цьому почала примушувати і малолітніх дітей розділяти її погляди, перестала належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, як у примітивних речах щодо харчування дітей, так і у інших, як, наприклад необхідність контролю за навчанням дітей та їх дозвіллям. Така її поведінка і таке ставлення до виконання батьківських обов`язків стало підставою для звернення з вказаним зустрічним позовом, вимоги якого перш за все, спрямовані на захист саме інтересів дітей. Разом з цим, з метою з`ясування причин такої поведінки, він вирішив поспілкуватися із відповідачем, на що вона йому повідомила, що у неї з`явилися свої цілі у житті та вона бажає весь час присвячувати себе своїй вірі. Таким чином, з січня 2025 року їх спільні діти постійно проживають і з ним і він самостійно займається їх вихованням та утриманням, забезпечуючи їх матеріально та піклуючись про їх стан здоров`я, створюючи всі належні умови для їх розвитку. Обставини, які фактично наявні на даний час унеможливлюють проживання дітей із матір`ю, вони не повинні страждати через припинення відносин між батьками, а тим паче враховуючи стан відповідача у якому вона всю увагу приділяє секті, а не дітям, зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дітей з огляду на потребу у турботі та догляді. Він вимушений звернутись із даною зустрічною позовною заявою, оскільки виникає необхідність у вирішенні питання щодо переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, а враховуючи її поведінку, він навіть не в змозі зв`язатися із нею щодо питань, які стосуються їх сина. Крім того, за вказаних обставин, щоб в подальшому унеможливити вирішення спірних питань, пов`язаних з поділом майна, придбаним ними під час їх спільного проживання у цивільному шлюбі, а також з метою унеможливити в подальшому претендувати відповідачці на придбане ним майно після фактичного припинення шлюбних стосунків, яке він має намір залишити лише їх спільним дітям, він також вимушений просити суд встановити факт припинення шлюбних стосунків між ним та відповідачем з січня 2025 року. Враховуючи вищезазначені обставини, [PERSON] вважає, що позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів не підлягає задоволенню, оскільки це є зловживанням процесуальними правами та вона діє виключно у власних інтересах, а не в інтересах неповнолітніх дітей. З огляду на викладене, [PERSON] просить суд прийняти його зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним позовом, у задоволенні позову [PERSON] про стягнення з нього аліментів відмовити, встановити факт припинення фактичних шлюбних стосунків та проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , залишивши неповнолітніх дітей проживати разом з ним на його самостійному вихованні та утриманні, а також стягнути з відповідача [PERSON] , на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , у розмірі 8000 гривень з моменту звернення до суду та до досягнення кожним із дітей повноліття. 13 жовтня 2025 року від позивач [PERSON] надійшла нотаріально посвідчена заява, в якій вона не заперечує проти встановлення факту припинення фактичних шлюбних стосунків та проживання однією сім`єю з [PERSON] з 01 січня 2025 року, залишивши неповнолітніх дітей проживати разом з ним, а проти стягнення аліментів заперечує, оскільки вона не має можливості їх сплачувати. Крім того, за їх спільною домовленістю, вони визначили, що у разі припинення фактичних шлюбних відносин, діти залишатимуться проживати за місцем проживання батька, який бере на себе обов`язок самостійно їх утримувати та виховувати. На даний час вона проживає окремо від позивача [PERSON] та дітей, а тому останній повинен забезпечувати та утримувати їх відповідно до раніше визначених між ними домовленостей. Подальші судові засідання вона просить проводити без її участі, оскільки не бажає зустрічатися з [PERSON] 13 жовтня 2025 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов [PERSON] , вимоги за яким було об`єднано в одне провадження з первісним позовом, а також було призначено справу до розгляду по суті з можливістю надання позивачу за первісним позовом, подати відзив на зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив задовольнити його позов в повному обсязі з викладених в ньому підстав, а також наголосив на тому, що [PERSON] не бажає приймати участі у вихованні та утриманні їх спільних дітей, оскільки вдалась до релігії і не хоче бачитись з родиною взагалі. Вихованням та забезпеченням дітей він займається самостійно. [PERSON] зараз відвідує приватний садочок, а Варвара навчається у школі, але поки на онлайн. В підтвердження вказаних доводів, позивач надав виписку з АТ «Приватбанк» про рух коштів, договір про участь у вихованні та утримані дитини від 01.01.2025 року, нотаріально посвідчений договір купівлі продажу житлового будинку від 31.07.2018 року, відповідно до якого він є одноособовим власником житлового будинку по [ADDRESS] , довідку КП «Жилсервіс 5» ДМР від 03.11.2025 року № 351 про склад осіб, які фактично проживають разом із ним та акт обстеження умов проживання. Вислухавши пояснення позивача за зустрічним позовом, а також враховуючи зміст нотаріально поданої заяви позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що з 2013 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких вони мають двох спільних дітей, доньку [PERSON] , [INFO] , а також сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.5-6). З початку 2024 року сторони припинили проживати як одна родина, не ведуть спільного господарства та мають роздільний бюджет, а причинами цього стали постійні конфлікти між ними, що призвело до того, що вони вирішили якийсь час пожити окремо. Згодом, позивач [PERSON] долучилась до релігійної секти, де почала майже весь час проводити зі своїми однодумцями, але при цьому зовсім не приділяючи уваги їх сімейним стосункам та їх спільним дітям. За виниклих обставин та з метою визначення умов участі у вихованні та утриманні дітей, між сторонами 1 січня 2025 року був укладений договір, відповідно до п. 1 умов якого, сторони домовились про те, що їх спільній діти з моменту укладення вказаного договору будуть постійно проживати за місцем мешкання батька, а у разі припинення фактичних шлюбних стосунків, позивач [PERSON] зобов`язується сплачувати на утримання їх спільних дітей до 10 числа кожного місяця, суму 8000 гривень, до досягнення старшою дитиною повноліття (п.2 Договору). З наданої довідки КП «Жилсервіс 5» ДМР від 03.11.2025 року № 351 вбачається, що за адресою місця проживання батька [PERSON] , разом з ним проживають діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які забезпечені необхідними умовами проживання, утримання та догляду. Мати дітей [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Як було встановлено під час розгляду справи, сторони на момент укладення договору про умови виховання та утримання дітей від 01.01.2025 року фактично припинили стосунки, а позивач за первісним позовом не приймає участі в утриманні дітей, умови п. 2 щодо здійснення витрат на їх утримання не виконує, а відповідач в свою чергу залишився разом з дітьми проживати за своєю адресою, де для їх повноцінного розвитку були створені всі умови, забезпечуючи їх самостійно всім необхідним. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 179\~СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Так, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина. Позивач за первісним позовом не довела належними доказами факт проживання дітей разом з нею, а її доводи спростовуються наданою суду довідкою КП «Жилсервіс 5» ДМР від 03.11.2025 року № 351, а також актами про фактичне місце проживання від 12.10. - 28.10.2025 року. Крім того, сама позивач [PERSON] не заперечувала факт того, що з 1 січня 2025 року вона проживає окремо від дітей та від позивача [PERSON] , а тому останній на її думку, повинен забезпечувати та утримувати дітей відповідно до їх раніше визначених домовленостей. З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що діти фактично проживають з батьком з січня 2025 року по теперішній час та він самостійно їх утримує, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову про стягнення аліментів на користь матері дитини. Розглядаючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд приходить до висновку про їх задоволення, виходячи з наступного. Позивач за зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині встановлення факту припинення з 01 липня 2025 року між ним та відповідачем спільного проживання однією сім`єю, посилається на те, що це йому необхідно з метою унеможливити в подальшому претендувати відповідачці на придбане ним майно, яке він бажав би залишити виключно їх спільним дітям, а не цивільній дружині, з якою вони вже не ведуть спільного господарства та яка на теперішній час проживає окремо, влаштовуючи своє власне життя, а також необхідністю у вирішенні питання щодо переміщення із дітьми без документального оформлення згоди матері, оскільки враховуючи її поведінку, він навіть не в змозі зв`язатися із нею щодо вирішення вказаних питань, а вона саме уникає зустрічей із ним. Як вбачається з наданих позивачем за зустрічним позовом документів, він придбав за нотаріально посвідченим договором купівлі продажу від 31.07.2018 року житловий будинок по [ADDRESS] , де продовжує здійснювати ремонт, сплачувати витрати на його утримання та поліпшення, що узгоджується з наданою випискою з АТ «Приватбанк» за 2025 рік. За змістом положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8\~цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року у справі 560/17953/21 було сформовано правовий висновок про те, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, а також відсутність заперечень з боку відповідача щодо фактичного припинення між ними проживання однією сім`єю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення факту припинення таких відносин саме з 01 січня 2025 року підлягають задоволенню, оскільки від цього факту залежатиме виникнення, зміна або припинення прав позивача за зустрічним позовом на майно та поліпшення, яке буде придбане або зроблене ним та належатиме останньому після 01 січня 2025 року. Разом з цим, зі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільних дітей, через те, що вони, як на час звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи, проживали та продовжують проживати з батьком у його житлі, який їх фактично утримує, виховує та забезпечує всім необхідним для навчання та розвитку їх здібностей, і такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом та були погоджені умовами укладеного між сторонами 01.01.2025 року договору про участь у вихованні та утриманні дітей. Так, після фактичного припинення стосунків між позивачем та відповідачем, [PERSON] залишився проживати разом з дітьми, займаючись їх вихованням, повністю забезпечуючи всім необхідним, що не заперечувалось і самою відповідачкою, яка проживає окремо від них, але не здійснюючи витрат на їх утримання. У правовому висновку, викладеному у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що\~\~другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним\~у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до\~ст. 153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України\~). Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага\~приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.). У п.18\~постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік\~та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У справі, що розглядається судом, згода дітей на те, з ким із батьків вони бажають проживати, не з`ясовувалась через їх вік, оскільки за положеннями ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, які прийшли до спільної згоди щодо місця їх проживання, умови договору від 01.01.2025 року ними не оспорювалися, а тому вірним буде залишити дітей проживати за місцем мешкання батька, тобто там, де вони і проживали. Також варто зазначити, що у даній справі, яка розглядається, відсутні підстави, передбачені ч. 2\~ст. 161 СК України, за яких з позивачем [PERSON] неможливо було б залишити проживати дітей, а сама відповідач проти цього не заперечувала, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 160 СК України. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дітей за місцем їх постійного проживання\~разом з батьком, що буде відповідати їх інтересам, умовам договору та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21). При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів, суд виходить з наступного. За змістом ст.\~141\~Сімейного кодексу\~України, батьки мають рівні права та обов`язки по догляду за дитиною, незалежно від того були вони у шлюбі між собою чи ні. Так, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1\~ст. 191 Сімейного кодексу України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З аналізу положень ч. 2 ст. 84 та ч. 3 ст. 181 СК України вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина та хто бере більш активну участь у її вихованні. За умовами п. 2 укладеного між сторонами 1 січня 2025 року договору про участь у вихованні та утриманні дитини, у разі припинення фактичних шлюбних стосунків, відповідач [PERSON] зобов`язується сплачувати на утримання дітей до 10 числа щомісяця суму 8000,00 гривень до досягнення старшою дитиною повноліття. З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що спільні діти сторін фактично проживають разом з позивачем, який бере більш активну участь у їх вихованні та займається самостійно їх утриманням, повністю забезпечує всім необхідним та організовує їх навчання та дозвілля, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Outcome: approved