Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про припинення права на частку та визнання права власності, в якому просила визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , становить частину. Також, просила припинити право власності [PERSON] на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , визнавши за нею, [PERSON] право власності на частину вказаної квартири. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона та її донька - [PERSON] , є власниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Впродовж багатьох років відповідач не проживає у вищевказаній квартирі і не користується своєю часткою майна, жодних дій щодо утримання своєї частки квартири не здійснює, будь-яких витрат на оплату комунальних послуг не несе, в квартирі не зареєстрована. Позивач вказала, що зверталася до відповідача з пропозицією щодо придбання частки квартири та компенсувала половину вартості частки квартири, належної їй на праві власності, однак до теперішнього часу відповідач ігнорує вказану пропозицію та не бажає йти до нотаріуса. [PERSON] зазначила, що фактично позбавлена можливості ефективно розпоряджатися належним їй майном і реалізувати свої права щодо розпорядження квартирою. З огляду на викладені обставини, [PERSON] була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, учасникам справи надано строк для подання заяв по суті. До суду надійшла телефонограма відповідача, в якій вона вказала, що заперечень проти позову не має, підтвердила факт отримання коштів у розмірі половини вартості квартири. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є власниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого Лозівською міською радою Харківської області згідно розпорядження від 06 серпня 2002 року №316/4(а.с.34). [PERSON] є донькою [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.14). Відповідно до копії технічного паспорту квартира складається з трьох кімнат жилою площею 37,0 кв. м, у тому числі: перша кімната - 17,1 кв. м, друга кімната - 7,3 кв. м, третя кімната - 12,6 кв. м, загальною площею 66,4 кв. м., виготовленого 11 серпня 2025 року(а.с.19-30). Позивач в позові зазначила, що впродовж багатьох років відповідач не проживає у вищевказаній квартирі і не користується своєю часткою майна, жодних дій щодо утримання своєї частки квартири не здійснює, будь-яких витрат на оплату комунальних послуг не несе. Квартиру утримує позивач. Вказане не оспорюється відповідачем та підтверджується долученими письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , квитанціями про оплату комунальних послуг. Згідно паспорту та витягу № 2880 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого відділом питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громадян від 11 серпня 2025 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] з 19 вересня 1991 року і по теперішній час(а.с.18). Відповідач [PERSON] згідно витягу №10-11/190 про реєстрацію місця проживання особи за відомостями виконавчого комітету Орільської селищної ради від 01.10.2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована з 01.10.2020 року і по теперішній час(а.с.17). Позивач вказала, що зверталася до відповідача з пропозицією щодо придбання частки квартири та компенсувала [PERSON] половину вартості квартири, належної їй на праві власності, однак до теперішнього часу відповідач ігнорує пропозицію та не бажає йти до нотаріуса. Факт отримання половини вартості квартири відповідачем підтверджується, а також про викладене вказано в письмових поясненнях свідків та розписці, долучених позивачем. [PERSON] фактично позбавлена можливості ефективно розпоряджатися належним їй майном і реалізувати свої права щодо розпорядження квартирою (продати, передати у користування тощо), оскільки відповідач, як співвласник, перешкоджає у цьому, користуючись наявністю права власності на 1/2 частину у праві спільної часткової власності, фактично зловживає таким правом. З огляду на визначені частки квартири, спільне володіння і користування майном є неможливим. Крім того, неможливо виділити частку відповідача в натурі, оскільки неможливо поділити квартиру таким чином, щоб кожна з частин відповідала будівельним і санітарним нормам. З урахуванням вищевикладеного, з метою можливості подальшого ефективного розпорядження квартирою, позивач звернулась до суду з даним позовом. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 3 статті 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 Цивільного кодексу України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У ч. 1, 2 ст. 369, ч. 2 статті 370 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з пунктом 3.2 глави 3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за № 774/14041, право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Так, з урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги докази в їх сукупності, суд вважає за можливе визначити частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру у розмірі частини. Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається із змісту даної норми законодавець визначив чотири самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні. Згідно з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц та у постанові від 18.07.2019 у справі №210/2236/15-ц для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Таким чином, припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В заяві відповідачем було зазначено, що сума компенсації за 1/2 частку квартири, яка їй належить, була їй сплачена позивачем. Враховуючи те, що відповідач в квартирі давно не мешкає та не користується нею, зареєстрована [PERSON] за іншою адресою, суд вважає, що припинення права власності не завдасть шкоди співвласнику, наявні всі підстави для припинення права власності відповідача на 1/2 частки спірної квартири, а тому позов в частині припинення права власності підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи те, що є підстави для припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку спірної квартири, зважаючи на те, позивачем виплачено відповідачу компенсацію за його частку відповідно звіту про оцінку вартості частки, беручи до уваги відсутність заперечень відповідача, суд вважає за можливе визнати право власності на частку відповідача за [PERSON] . Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, зважаючи на відсутність заперечень [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи те, що позивачем не було заявлено вимоги про відшкодування судового збору відповідачем, суд вважає за можливе залишити судовий збір за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved