Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи: позивач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] , звернулись до суду із позовами (т. 1 а.с. 1-6, 139-146), до відповідача [PERSON] , в якому просять: - зобов`язати відповідача знести самовільно збудовану споруду, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати відповідача привести земельну ділянку до попереднього стану. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що він та його дружина - третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] , проживають у квартирі, яка належить останній на праві приватної власності та яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З лютого 2024 року, на земельній ділянці, яка призначена для обслуговування їхнього багатоквартирного будинку, відповідач [PERSON] розпочав самочинне будівництво, з метою розміщення двох тимчасових споруд. Вказують, що рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради №845 від 19.12.2023, яке на їхню думку прийняте всупереч вимогам чинного законодавства, відповідачу [PERSON] надано дозвіл на розміщення двох тимчасових споруд. Дії відповідача [PERSON] вважають такими, що порушують їхні права, як жителів цього будинку, оскільки: відповідачу не було передано у користування земельну ділянку, а тому, залиття ним фундаменту із застосуванням металевого армування є незаконним; громадські слухання з цього приводу не проводились; відповідачем було знищено зелені насадження; дане самочинне будівництво проводиться із порушенням протипожежних норм та норм ДБН, оскільки такі будуть знаходитись на недостатній відстані від самого багатоквартирного будинку. Також зазначають, що дані тимчасові споруди, які споруджуються відповідачем, будуть порушувати їхні права, як жителів цього будинку, оскільки створять перешкоди у користуванні прибудинковою територією. Представник [PERSON] - адвокат Жарський Т.В. подав відзив (т. 1 а.с. 77-80). Заперечення проти позову обґрунтовані такими доводами: позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про самовільне будівництво відповідачем [PERSON] будь яких споруд; позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він уповноважений представляти інтереси всіх співвласників багатоквартирного будинку, в якому він проживає; позивачем не обрано правильний спосіб захисту, оскільки тимчасові споруди фактично не є об`єктом будівництва, а тому їх можна лише демонтувати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Скрипник В.Б. позовні вимоги підтримали, пославшись на обставини викладені у позовній заяві. Останній пославшись на постанову Верховного Суду у справі №442/1888/23, вважає, що позивач [PERSON] має право пред`являти такий позов до суду. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча про місце, дату і час проведення такого була повідомленою належним чином. 28.03.2024 подала заяву (т. 1 а.с. 151), в якому просить розгляд справи проводити без її участі, зазначивши про підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Жарський Т.В. у судовому засіданні заперечили щодо позовних вимог та у їх задоволенні просили відмовити за безпідставністю таких. ІІ. Заяви та клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі: позивачем [PERSON] було пред`явлено позов одночасно із заявою про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 16.02.2024 задоволена, та яка постановою Івано Франківського апеляційного суду від 16.04.2024 скасована. 16 лютого 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Жарський Т.В. 29.02.2024 подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи; 15.03.2024 і 27.05.2024 подав клопотання про відкладення судових засідань; 25.03.2024 подав відзив. Представник позивача [PERSON] - адвокат Скрипник В.Б. 14.03.2024, 01.10.2024 подав клопотання про відкладення судових засідань. 28 березня 2024 року, за клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Жарського Т.В., ухвалою суду постановлено проводити судові засідання у режимі відеоконференції. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] 28.03.2024 подала позов та заяву про підтримання позовних вимог і розгляд справи без її участі. 04 квітня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] та об`єднано позови в одне провадження. 29 квітня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судові засідання призначені 20.06.2024, 10.07.2024 були відкладені у зв`язку із відсутністю електроенергії у приміщенні суду. Відповідно до наказу №02-07/220 від 03.07.2024 головуючий суддя з 15.07.2024 до 23.08.2024 (включно) перебував у щорічній основній відпустці. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Жарський Т.В. 29.08.2024 подав клопотання про зупинення провадження у даній справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, яке ухвалою суду від 12.11.2024 задоволено. 06 вересня 2024 року ухвалою суду визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] у судові засідання. 12 листопада 2024 року ухвалою суду, за клопотанням відповідача [PERSON] , постановлено провести судове засідання у режимі відеоконференції. 30 вересня 2025 року ухвалою суду поновлено провадження у даній справі. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] є подружжям (т. 1 а.с. 10), останній на праві приватної власності (1/1 частка) належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 11), та вони зареєстровані/проживають за цією ж адресою (т. 1 а.с. 148). Відповідно до копії рішення двадцятої сесії Долинської міської ради Івано Франківської області шостого скликання №727-20/2012 від 05.07.2012 «Про затвердження меж земельних ділянок КП «ЖЕО» (т. 1 а.с. 13, 14), затверджено, що Комунальне підприємство «Житлово експлуатаційна організація» Долинської міської ради утримуватиме, зокрема, земельну ділянку, площею 0,3633 га, призначену для обслуговування багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно із копією рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Калуського району Івано Франківської області №845 від 19.12.2023 «Про встановлення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» (т. 1 а.с. 102, 149), яке відповідно до рішення Івано Франківського окружного адміністративного суду у справі №300/5905/24, від 11.07.2025, яке набрало законної сили 12.08.2025 (т. 2 а.с. 10-14), є чинним, відповідачу [PERSON] дозволено встановити дві тимчасові споруди для провадження підприємницької діяльності за адресою: [ADDRESS] і зобов`язано його отримати паспорти прив`язки та забезпечити утримання тимчасових споруд відповідно до правил благоустрою (по периметру 10 метрів). Відповідно до копії листа начальника Управління благоустрою та інфраструктури Долинської міської ради Калуського району Івано Франківської області В.Юсипа від 05.02.2024 №58 (т. 1 а.с. 12), при встановленні відповідачем [PERSON] тимчасових споруд, проведення земляних робіт не передбачено. Вказане підтверджується і відповіддю голови Долинської міської ради Калуського району Івано Франківської області І.Диріва від 05.03.2024 №14/05-13/1062 (т. 1 а.с. 90-91), у якій також зазначено, що земельна ділянка та ордер на проведення земляних робіт відповідачу не надавались. Встановлення тимчасових споруд проводиться без влаштування фундаменту, у зв`язку із чим не потребує проведення земляних робіт. Стороною позивача також долучено паспорти прив`язок тимчасових споруд № [NUMBER] , [NUMBER] , із схемами їх розміщення, які дійсні до 19.12.2028 (т. 1 а.с. 95-100). Згідно із копією припису заступника начальника Управління благоустрою та інфраструктури Данилка М.В. від 30.09.2025 (т. 2 а.с. 30), при перевірці було встановлено, що відповідач [PERSON] в м. Долина, на майдані [PERSON] залив фундамент під тимчасову споруду і його зобов`язано провести демонтаж цього фундаменту. Однак, в листі від 10.11.2025 №01-01-13/511 (т. 2 а.с. 35), начальник цього ж Управління В.Юсип зазначив, що із врахуванням того, що рішення виконавчого комітету міської ради №845 є чинним, вказаний припис від 30.09.2025 вважається таким, що вичерпав свою дію. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона перебуває на посаді начальниці відділу містобудування та архітектури Долинської міської ради. Відповідачу [PERSON] рішенням виконавчого комітету міської ради було надано дозвіл на встановлення тимчасових споруд на майдані [PERSON] у м Долина. Обов`язку проводити громадські слухання чи передавати земельну ділянку у користування відповідачу міська рада не мала. Відповідачем були проведені роботи відповідно до паспортів прив`язок тимчасових спору. Чи було на тому місці залито фундамент вона не знає, оскільки не володіє спеціальними знаннями у цій галузі. Але на її думку, навіть під тимчасовими спорудами повинна бути якась основа. Вважає, що відповідачем не було порушено жодних норм ДБН. Позивач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] не є власниками земельної ділянки на якій надано дозвіл відповідачу встановлювати тимчасові споруди, оскільки ця земельна ділянка є комунальною. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює на посаді начальника Управління благоустрою та інфраструктури Долинської міської ради. Зазначив, що відповідачу [PERSON] не надавався дозвіл на проведення земляних робіт і йому не відомо чи такі ним проводились. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що на той час він перебував на посаді начальника земельних ресурсів Долинської міської ради. Вказав, що дозволи на тимчасові споруди відповідачу не видавались і рішення на сесії стосовно цього питання не приймалось. Свідок [PERSON] пояснила, що вона з позивачем [PERSON] та третьою особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] є жителями одного будинку. Пригадує, що відповідач [PERSON] перед початком робіт нічого не погоджував з мешканцями їхнього будинку. Одного дня, працівники на прибудинковій території їхнього будинку, зрізали верхній шар ґрунту та залили фундамент із застосуванням металевого армування. На даний час там стоїть бетонна площадка, проте самих споруд немає. Отже, суд встановив, що позивач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] зареєстровані/проживають за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить останній на праві приватної власності. Для обслуговування цього багатоквартирного будинку відведена земельна ділянка, управління та утримання якої здійснює Комунальне підприємство Долинської міської ради «Житлово експлуатаційна організація». Рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради №845 від 19.12.2023, відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на встановлення, із дотриманням законодавчих вимог, двох тимчасових споруд. Сторона позивача та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору вважає дії відповідача такими, що порушують їхні права, як співвласників та жителів багатоквартирного будинку. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із отриманням відповідачем [PERSON] дозволу на встановлення тимчасових споруд за адресою: [ADDRESS] та проведенням там робіт. ІV. Оцінка суду: суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог, відзив на позов, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, доходить такого висновку. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Частиною 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав це застосування цивільно - правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у п. 6.6., 6.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Аналіз норм процесуального права, а також норм ст. 4, 15, 16 ЦК України дає підстави суду стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь - яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Так, суд встановив, що позивач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] є жителями квартири багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Остання є власницею цієї квартири. На земельній ділянці, яка призначена, зокрема, для обслуговування цього багатоквартирного будинку та яка перебуває на утриманні Комунального підприємства Долинської міської ради «ЖЕО», виконавчим комітетом міської ради, відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на встановлення тимчасових споруд. Слід зазначити, що згідно із ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.\~ Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче - огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України, \~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд також встановив, що Долинська міська рада, в особі виконавчого комітету, своїм рішенням №845 від 19.12.2023, яке станом на день ухвалення даного рішення є чинним, розпорядилась частиною земельної ділянки, яка перебуває в управлінні її комунального підприємства. Суд звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що земельна ділянка на якій знаходиться багатоквартирний будинок в якому проживають позивач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] , передана у власність співвласникам цього будинку, суду не надано. Таким чином, місце, яке відведене відповідачу [PERSON] для встановлення тимчасових споруд знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в управлінні структурного підрозділу міської ради та не належить на праві власності ні позивачу [PERSON] , ні третій особі із самостійними вимогами - [PERSON] , ні співвласникам цього будинку і позивачем та третьою особою із самостійними вимогами не доведено належними та допустимими доказами факту порушення їх прав, як власниці та жителів квартири в багатоквартирному будинку. Більше того, посилання позивача та третьої особи із самостійними вимогами на те, що відповідачем [PERSON] порушено протипожежні норми і норми ДБН, є безпідставними, оскільки встановлення факту порушення вказаних норм, вочевидь мають бути підтверджені відповідним спеціалістом або експертом, які володіють спеціальними знаннями в зазначених галузях, проте позивач та третя особа із самостійними вимогами не надали суду висновків експерта про порушення відповідачем таких норм. Виходячи з підстав і предмету позовів, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача та третьої особи із самостійними вимогами про те, що конкретні винні дії, вчинені відповідачем у певний час, у відповідному місці та за відповідних обставин, потягли порушення їх права власності на нерухоме майно, перешкоджають їм у вчиненні конкретних дій щодо майна. При цьому, має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії відповідача права позивача та третьої особи із самостійними вимогами, має бути встановлено чи є дії відповідача винними, а питання про його відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого. Отже, саме позивач та третя особа із самостійними вимогами мали б довести, що станом на дату звернення з позовами до суду встановлені відповідачем тимчасові споруди, хоча б якимось чином впливають на їхнє життя, перешкоджають їм у праві пересування, проїзду і це безпосередньо впливає на їхнє житло, приватне або сімейне життя, а такий вплив досягнув певного мінімального рівня. Більше того, позивач та третя особа із самостійними вимогами, однією із позовних вимог заявляють зобов`язання відповідача [PERSON] знести самовільну збудовану споруду, проте доказів того, що така споруда фактично існує, суду не надано. Як вказала свідок [PERSON] , який є жителем будинку, в якому проживають позивач і третя особа із самостійними вимогами, на даний час відповідачем [PERSON] не встановлено жодних споруд. В силу положень ст. 376 ЦК України, за наявності ознак самочинного будівництва, але без доведеності факту порушення прав особи таким будівництвом, вимога цієї особи про його знесення не підлягає задоволенню. Однак, в даній справі, позивачем [PERSON] та третьою особою із самостійними вимогами - [PERSON] не доведено ні ознак самочинності будівництва, ні порушення їх прав таким будівництвом, і, як вже зазначалось вище, взагалі не доведено факту будь якого будівництва, спорудження, встановлення будь яких споруд відповідачем [PERSON] . Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача [PERSON] привести земельну ділянку до попереднього стану, суд зазначає таке. Так, справді, суд із показів свідка [PERSON] встановив, що відповідачем було проведено певні роботи на відведеному йому міською радою місці, однак, доказів того, що саме було зроблено, чи було знищено якісь насадження, якою була територія до вчинення цих дій, позивачем та третьою особою із самостійними вимогами не надано. Із припису заступника начальника Управління благоустрою та інфраструктури Долинської міської ради встановлено, що ним при перевірці було виявлено, що відповідачем [PERSON] залито фундамент, однак із листа начальника цього ж відділу встановлено, що він після отримання даних про те, що рішення виконавчого комітету №845, яким відповідачу надано дозвіл на встановлення тимчасових споруд, не скасовано, вказаний припис він вважає таким, що вичерпав свою дію. Більше того, суду не надано доказів того, що за невиконання вказаного вище припису міська рада зверталась до суду із відповідним позовом. Також суд вважає за необхідне звернути увагу позивача та третьої особи із самостійними вимогами на те, що в матеріалах справи відсутні докази передачі Долинською міською радою земельної ділянки на майдані [PERSON] у м. Долина для обслуговування житлового будинку у користування мешканцям цього житлового будинку. Разом з тим, Долинська міська рада до участі в розгляді даної справи не залучалася. А тому, звертаючись до суду із цим позовом, позивач та третя особа із самостійними вимогами всупереч положенням ст. 51, 175 ЦПК України, не зазначили усіх учасників справі. Таким чином, враховуючи викладене вище, суд доходить висновку про відмову у задоволенні пред`явлених позовів за безпідставністю таких. При цьому, посилання сторони позивача на постанову Верховного суду у справі №442/1888/23 не заслуговують на увагу, оскільки обставини справи в такій не є релевантні до спірних правовідносин. А питання законності прийняття рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Калуського району Івано Франківської області №845 від 19.12.2023 судом не досліджується, оскільки таке не є предметом спору у даній справі. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21.01.1999), зокрема, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому, за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не вважає за необхідне давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами та їх представниками, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у даній справі. На підставі вищевикладеного, ст. 55 Конституції України, ст. 2, 4, 12, 51, 81, 175 ЦПК України, ст. 15, 376, 382, 391 ЦК України, ст. 42 ЗК України та

Outcome: dismissed