Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позов мотивує тим, що відповідно до Указу Президента із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Через декілька днів після початку агресії, війська російської федерації вийшли на околиці с. Мила Бучанського району Київської області та почали вести бойові дії безпосередньо біля його місця проживання. Внаслідок бойових дій військ російської федерації зазнали значного руйнування інженерні мережі будинку, в якому проживав позивач, були знищені магазини, аптеки, кіоски роздрібної торгівлі, тощо. В середині березня він був змушений залишити своє місце проживання та евакуюватися у Житомирську область. У кінці березня 2022 року отримав інформацію, що в результаті обстрілів військами російської федерації значно зруйновано будинок [ADDRESS] , де розташована його квартира. З приводу пошкодження майна позивач звернувся до поліції, Дмитрівської сільської ради та прокуратури. Прокуратурою було надано письмову відповідь із витягом з ЄРДР у кримінальному провадження №42022112200000256 від 13.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.438 КК України. Таким чином, він зазнав матеріальних збитків, що спричинені внаслідок проведення бойових дій на території с. Мила, які він оцінює у 369\~459,00 грн. Крім того, в результаті збройної агресії російської федерації, вимушеного переселення, пошкодження майна, позивач зазнав моральної шкоди, яка виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану. Враховуючи викладене, просить стягнути з держави російської федерації 369\~459,00 грн. матеріальної шкоди та 4\~000\~000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської області\~від 26\~лютого 2025\~року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, правом надання відзиву на позов не скористався, в судове засідання свого представника не направив, про причини відсутності не повідомив. Жодних пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу суду не надходило. Згідно з ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з російською федерацією. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст.\~280,\~282 ЦПК України. Відповідно до вимог\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд, враховуючи вимоги\~ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями статей\~12,\~13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей\~76,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що позивач\~ [PERSON] є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серія [NUMBER] виданим 15.08.1998 р Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. 24 лютого 2022 року почалось повномасштабне вторгнення рф на територію України. В результаті обстрілів військами російської федерації було значно зруйновано будинок [ADDRESS] , де розташована квартира позивача. 13.04.2022 до ЄРДР за\~№42022112200000256 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1\~ст. 438 КК України, за фактом порушення збройних сил рф\~ законів та звичаїв війни, внаслідок чого в період часу з 24.02.2022 по 01.04.2022 шляхом обстрілів з різного виду озброєння, авіаційних та ракетних ударів, було пошкоджено інфраструктуру с. Мила Бучанського району Київської області, в тому числі руйнування житлових будинків цивільного населення. Відповідно до Акту обстеження об`єктів, що зазнали руйнувань та пошкоджень внаслідок бойових дій військ російської федерації на території Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області від 30.06.2022, в наслідок влучення боєприпасів кв. [ADDRESS] зруйнована на 25 %, а саме розбито 2 вікна, простріляна віконна рама, через горіння верхніх поверхів забито та пошкоджено каналізаційний стік. Відповідно до Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації від 23.02.2024, на дату обстеження виконуються відновлювальні роботи в будинку. В об`ємі квартири [ADDRESS] відновлено мережу водопостачання та встановлені віконні блоки. Опалення в квартирі відсуне, квартира не придатна для проживання. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1\~ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~(підстави визначення підсудності справ судам України) суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно приписів ч. 1\~ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1\~ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень\~статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно п. 8 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За приписами\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 наведеної статті). Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 вказаної статті). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил\~ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини четвертої\~ст. 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. При цьому,\~ст. 1166 ЦК України\~визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 3\~ст. 386 ЦК України\~визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 2\~ст. 2 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Дана обставина також не підлягає доказуванню згідно з ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про оборону України»\~збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження - військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974. Таким чином, рф є суб`єктом, відповідальним за порушення прав громадян України і зобов`язана компенсувати завдані збитки. Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди. Позивачем не було надано належних і допустимих доказів, що підтверджують розмір понесених витрат, пов`язаних із порушенням інфраструктури, відсутністю водопостачання, електроенергії, вимушеним переселенням. У матеріалах справи відсутні оцінка майна, яким позивач не міг користуватися. Подані роздруківки з мережі інтернет не можуть підтвердити розмір матеріального збитку, враховуючи, що будинок не є знищеним і своє право власності позивач зареєстрував лише 02 лютого 2024 року. Жодних клопотань позивач суду не заявив, в тому числі й щодо призначення експертизи, свого висновку не надав, не повідомив суду причини неможливості надати такий висновок або звіт оцінювача. Обов`язок доведення розміру позовних вимог покладений на позивача, а суд не має права самостійно збирати докази, лише за клопотанням сторони суд витребовує докази. Не доводить і розмір завданого матеріального збитку подані чеки, квитанції щодо придбання матеріалів, оскільки вони придбані ще до початку повномасштабного вторгнення, більшість з них не можливо ідентифікувати ні платника, ні те, де були використані матеріали. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди. Щодо позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин 1 та 2\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частинами 2, 3\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач наполягає на тому, що через бойові дії, що відбувались\~ в с. Мила, він змушений був евакуюватися у Житомирську область. Після повернення, в середині травня 2022, позивач внаслідок руйнування будинку, був позбавлений можливості умов для нормального проживання. Майже місяць він був змушений проживати у своїх сусідів, виносити пошкоджені речі з квартири та будинку, прибирати своє житло та прибудинкову територію, що пагубно вплинуло на його психологічний, моральний та фізичний стан. Доведення факту заподіяння моральної шкоди досліджується в кілька етапів, зокрема, позивач повинен довести, а суд на підставі доказів в матеріалах справи встановити заподіювача шкоди та причинно наслідковий зв`язок між діями заподіювача та моральної шкодою. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року\~роз`яснено судам, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.\~12\~та\~81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19. Факт існування моральних страждань може бути доведений показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад, медичними довідками, висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди, обґрунтування визначеного позивачем розміру компенсації тощо. Суд бере до уваги загальновідомий факт про перебування військ рф у Київській області, тобто про наявність потенційної можливості агресивно налаштованих громадян іншої країни заподіювати шкоду життю та здоров`ю громадян України, водночас, відповідно до міжнародних принципів судочинства та стандартів доказування суд зобов`язаний зберігати безсторонність та ухвалювати свої рішення на підставі належним чином досліджених достатніх доказів. Суд зобов`язаний у своїх рішеннях безпристрасно, беземоційно керуватися виключно вимогою закону, зберігаючи неупередженість. Враховуючи дату настання подій, на які посилається позивач, місце, де вони відбувалися, співпадіння відомостей у наданих позивачем доказах, а також те, що під час настання описаних позивачем подій війська країни-агресора дійсно перебували у Київській області, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача в частині заподіяння їй моральної шкоди внаслідок пошкодження майна, виходячи виключно з системного сукупного аналізу матеріалів та обставин справи. Отже, враховуючи вищенаведені обставини в цілому, суд дійшов висновку про доведеність заподіяння моральної шкоди позивачу через пошкодження її будинку, що підтверджується відповідними доказами, суд погоджується з доведенням причинно наслідкового зв`язку між діями військ країни-агресора та фактом заподіяння моральної шкоди позивачу в частині, та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 22 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Оскільки позивач згідно приписів п. 22 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору, доказів понесення інших судових витрат суду не надано, з урахуванням приписів\~ст. 141 ЦПК України\~розподіл судових витрат між сторонами не здійснюється. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial