Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулась із даною заявою та просила встановити факт її перебування на утриманні брата [PERSON] з 2008 року по день його смерті (загибелі) [INFO] . Заява обгрунтована тим, що [PERSON] є рідним братом заявниці, яка упродовж всього свого життя була безробітною, а її утриманню та утримання її родини здійснював [PERSON] , оскільки її чоловік [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи та отримує пенсію у розмірі 2500 грн на місяць, що менше прожиткового мінімуму. Заявниця зазначає, що [PERSON] , її родина та [PERSON] проживали в одному будинку, вели спільне господарство, брат ніс усі витрати на купівлю майна спільного користування, сплачував комунальні платежі, купував продукти харчування. До мобілізації [PERSON] офіційно не був працевлаштований та працював неофіційно, при цьому, свій дохід [PERSON] завжди передавав [PERSON] . Після мобілізації до Збройних Сил України у лютому 2024 року [PERSON] перераховував майже все своє грошове забезпечення на утримання [PERSON] та її родини. Заявниця також вказує, що [INFO] її брат - військовослужбовець військової частини [NUMBER] солдат [PERSON] загинув біля н.п. Вербове Запорізької області, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України. Встановлення факту перебування на утриманні позивачці необхідно для можливості реалізації своїх прав передбачених чинним законодавством України, а саме для можливості отримання виплат, передбачених Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 у зв`язку з смертю військовослужбовця, який був годувальником. Ухвалою Хорошівського районного суду Житомирської області від 18.08.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України 15.09.2025 подав до суду письмові пояснення, в яких просив у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту відмовити, при цьому зазначив, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця. Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника за загиблого (померлого) військовослужбовця. законодавство чітко встановлює, що право на утримання виникає лише у непрацездатних осіб; факт непрацездатності повинен бути підтверджений у встановленому законом порядку, однак, заявниця не довела наявності у неї статусу непрацездатної особи, відсутність належних доказів виключає можливість визнання її утриманкою у правовому значенні, а відповідно її вимоги про встановлення факту перебування на утриманні є безпідставними і такими, що суперечать нормам матеріального права. Також представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України у письмових поясненнях зазначає, що заявником не доведено належними та допустимими доказами факт перебування на утриманні свого брата військовослужбовця [PERSON] . Відомості, на які посилається заявниця, є суперечливими та не створюють правових підстав для встановлення відповідного юридичного факту. До мобілізації [PERSON] офіційно не був працевлаштований, будь-які посилання на «неофіційні заробітки» або їх передачу сестрі ґрунтуються виключно на припущеннях і можливих показаннях свідків, які не можуть замінити документального підтвердження. Твердження заявниці про те, що «вела спільне господарство з братом», «утримання її родини здійснював саме брат» суперечать ст. 75 та ст. 180 Сімейного кодексу України, за якими утримання подружжя та дітей є обов`язком чоловіка та батьків. Наявність у заявниці власної сім`ї (чоловіка - [PERSON] який отримує пенсію по інвалідності, та дітей) виключає можливість визнання брата її годувальником. Окрім того, представник Міністерства оборони України вказує, що факт дрібної крадіжки [PERSON] продуктів харчування (справа № 276/359/21 від 12.05.2021 р.) свідчить про відсутність стабільних доходів і його матеріальну неспроможність. Грошові перекази, здійснені [PERSON] після мобілізації мали короткочасний характер, надходили переважно на картки дітей заявниці, а не їй особисто, та є актом добровільної матеріальної допомоги, а не виконанням обов`язку годувальника. Заявниця та її представник в судовому засіданні заяву про встановлення факту перебування на утриманні підтримали. Заявниця в засіданні пояснила, що її брат [PERSON] працював неофіційно на підробітках, зокрема у місцевого підприємця [PERSON] , приносив їй гроші від 2 до 5 тисяч на місяць. Після мобілізації брат близько 3 разів відправляв гроші на картку її доньки [PERSON] десь по 3-4 тисячі. Заявниця також зазначила, що вона є працездатною, до Пенсійного фонду України за пенсією по втраті годувальника не зверталася, має 2 синів та доньку, які на даний час є повнолітніми, на утримання дітей до їх повноліття отримувала допомогу як одинока матір, зокрема в останні періоди близько 4800 грн, дітей забезпечувала вона сама. За період проживання з братом [PERSON] домашнього господарства не тримали, присадибну ділянку вона обробляла сама, інколи їй допомагала дочка [PERSON] , а старший син [PERSON] має офіційне працевлаштування та також допомагає заявниці, пересилаючи грошові кошти. Представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України Стадник С.І. в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив, зазначивши, що заявниця є працездатною, а тому не відноситься до переліку осіб, які можуть перебувати на утриманні; пояснення заявниці та свідків свідчать, що [PERSON] мав не стабільний, не значний дохід, а тому не міг утримувати ні заявницю, ні її чоловіка та трьох дітей. Заінтересовані особи [INFO] , [INFO] своїх представників до суду не направили, будь-яких заяв, клопотань, пояснень до суду не подавали. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, заслухавши думку учасників та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до свідоцтв про народження від 10.06.1980 серії [NUMBER] та від 02.04.1988 серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є братом та сестрою по лінії матері (а.сп. 19-20). Відповідно до довідки Новоборівської селищної ради Житомирського району від 31.07.2025 № 2/235 [PERSON] та [PERSON] постійно проживали за адресою: [ADDRESS] та вели спільне господарство. Згідно свідоцтва про шлюб від 21.10.2021 серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 20.11.2024 [PERSON] є особою, якій встановлено 2 групу інвалідності з дитинства, за період 2024 років згідно даних податкової служби доходів не отримував, з березня 2024 року отримує соціальну пенсію в розмірі 2725 грн (а.сп.16-18). Із сповіщення сім`ї №151 від 20.09.2024 [INFO] вбачається, що [PERSON] загинув [INFO] п. Вербове Запорізької області в бою за незалежність України, при захисті Батьківщини (а.сп. 21). Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, [PERSON] з 1 кварталу 2010 року по січень 2025 року отримувала доходи у виді соціальних виплат з бюджету на загальну суму 19 тис. грн (а.с. 26-27). [PERSON] протягом 2019-2022 років неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно заявниці [PERSON] та її доньки [PERSON] (а.сп. 106 - 112). Судом встановлено, що військовослужбовцем [PERSON] особисте розпорядження на випадок своєї загибелі (смерті) щодо виплати одноразової грошової допомоги не складалося (а.сп. 135-136). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою заявниці [PERSON] по лінії матері та зазначила, що загиблий [PERSON] весь час проживав в одному будинку в с. Старий Бобрик із заявницею, їх братом [PERSON] , який помер 3 роки тому, дітьми та чоловіком заявниці. [PERSON] офіційно не працював, підзаробляв на сезонних роботах, зокрема у місцевого підприємця [PERSON] , а також інших жителів громади, його основним завданням було принести харчі і заготовити дрова, часто у якості оплати за роботу отримував продукти. Після мобілізації загиблий [PERSON] , з його слів, переказував грошові кошти на картку [PERSON] три рази: 10, 8 та 15 тисяч. Також свідок [PERSON] зазначила, що заявниця до 2000-х років працювала на фермі, потім періодично працювала на підробітках по збору лохини та полуниці, обробляла город, її чоловік [PERSON] також працював неофіційно на каменеобробітку. Крім того, разом з ними до 2022 року проживав ще один брат заявниці [PERSON] , який також працював неофіційно та допомагав заявниці, надаючи частину зароблених коштів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] працював неофіційно, забезпечував сім`ю, тобто давав заявниці 5-6 тисяч гривень на продукти, про що знає з його слів, сам особисто не бачив як [PERSON] передавав гроші. Також чув від [PERSON] , що той як проходив військову службу перераховував заявниці на картку гроші, але скільки свідок не знає. Також, свідку відомо, що із заявницею проживали її чоловік, який неофіційно працював на каменеобробітних підприємствах, троє дітей та ще один брат [PERSON] , який загинув, але який також працював неофіційно та передавав напевно гроші [PERSON] для придбання продуктів. Аналогічні показання надав свідок [PERSON] , зазначивши, що [PERSON] підробляв неофіційно, купував продукти харчування, які приносив до родини, [PERSON] займалася приготуванням їжі, скільки заробляв [PERSON] , скільки та коли [PERSON] надавав чи перераховував грошові кошти заявниці свідок не знає. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 3, 7, 10 частини 2 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини 3, 4 статті 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. За частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Про вказане також наголошує Верховний Суд в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18. Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року в справі №750/9847/18, від 03 лютого 2021 року в справі №644/9753/19, від 16 червня 2021 року в справі №643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року в справі №641/5187/20. Отже, в судовому порядку можливо встановити факти, коли ці факти безпосередньо породжуватимуть юридичні наслідки, тобто вони повинні мати юридичне значення, а саме: від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Метою встановлення фактів у даній справі заявниця вказала реалізацію права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Отже, для визначення можливості встановлення факту, про який просить заявниця, суду необхідно встановити, чи входить вона до кола осіб, що мають право на такі виплати згідно вимог, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168. Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Відповідно до пп. 1 п. 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби. Згідно зі ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на 21.07.2024, тобто на дату загибелі військовослужбовця [PERSON] ) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975). Згідно з пунктом 3, 8 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. За наявності особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, мають особи, на користь яких складено таке особисте розпорядження, у розмірі частки, визначеної в такому розпорядженні у відсотках. Незалежно від змісту особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки загиблої (померлої) особи у розмірі 50 відсотків частки, яка належала б кожному з них у разі призначення і виплати одноразової грошової допомоги за відсутності особистого розпорядження. Повнолітні діти, вдова (вдівець) та батьки вважаються непрацездатними, якщо вони на день загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста мали (набули) право на призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у пункті 9 цього Порядку, у рівних частках. Відповідно до пункту 9 Порядку № 975 до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, належать: діти, зокрема усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їх батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); онуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби. Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку жідповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю; г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати; д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 в частині осіб, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, також є відсильною до статті 16-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Таким чином, системне тлумачення положень статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на 21.07.2024, тобто на дату загибелі військовослужбовця [PERSON] ) та положень статей 30, 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги як утриманці загиблого військовослужбовця мають його члени сім`ї за одночасного існування двох умов: 1) вони є непрацездатними та 2) вони перебували на його утриманні. Особи, які вважаються непрацездатними, вказані в ст. 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а умови перебування на утриманні вказані в ст. 31 вказаного Закону. При цьому утриманцями можуть бути непрацездатні члени сім`ї, зокрема, діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Проте, заявницею не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували належність заявниці до категорії непрацездатних осіб, які мають право отримання пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а отже не доведено наявності підстав для виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, за загиблого (померлого) військовослужбовця. Заявниця на момент загибелі брата [PERSON] була повнолітньою, працездатною особою, не відноситься до осіб з інвалідністю. Отже, судом з`ясовано, що встановлення факту перебування заявниці на утриманні [PERSON] не спричинить для неї юридичних наслідків, з метою отримання яких вона звернулася до суду, тобто не призведе до набуття нею права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з чим заява [PERSON] не підлягає до задоволення внаслідок не доведення підстав, передбачених частиною 2 статті 315 ЦПК України. Окрім того, суд приходить до висновку про недоведеність заявником обставин перебування її на повному утриманні загиблого військовослужбовця [PERSON] , що є окремою та самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог суд зазначає, що повне утримання особи означає відсутність у цього члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Даний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі №210/343/19, постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №520/6518/17, постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №210/2422/16-ц. Однак доказів про те, що загиблий [PERSON] за період з 2008 по 2024 роки отримував постійні доходи, які б були основним джерелом засобів до існування заявниці, стороною заявника суду не надано. Так, пояснення заявниці та показання свідків свідчать, що [PERSON] не мав постійних доходів, працював сезонно, часто за виконану роботу отримував продукти харчування. Розміри коштів, які б міг передавати [PERSON] . [PERSON] , зазначені у поясненнях заявниці та показах свідка різняться між собою, свідки особисто не бачили ні отримання [PERSON] заробітної плати, ні факту її передачі заявниці, свої показання грунтують на словах загиблого [PERSON] або припущеннях про це, оскільки заявниця з братом проживали в одному будинку. Більше того, судом встановлено, що [PERSON] у 2021 році притягувався до адміністративної відповідальності за фактом дрібної крадіжки продуктів харчування (справа № 276/359/21), що додатково свідчить про відсутність стабільних доходів і його матеріальну неспроможність. Верховний Суд у постанові від 05.11.2025 у справі №644/1574/23 дійшов висновку, що для встановлення факту перебування на утриманні померлого військовослужбовця з метою отримання одноразової грошової допомоги необхідно довести, що надавана допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування. Факт нерегулярної допомоги у вигляді купівлі продуктів харчування, ліків, подарунків та проведення дозвілля, за відсутності доказів щодо розміру такої допомоги та її співвідношення з іншими доходами, не є достатньою підставою для встановлення факту перебування на утриманні. Показання свідків без підтвердження іншими об`єктивними доказами (банківські виписки, документи про доходи тощо) не можуть бути безспірним підтвердженням факту надання матеріальної допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів для існування. Однак, [PERSON] не надано письмових доказів у виді банківських документів про систематичне перерахування заявниці чи членам її родини загиблим [PERSON] грошових коштів після призову на військову службу, оплату ним комунальних платежів, купівлю майна спільного користування (про що вказувалося у поданій до суду заяві). З витребуваної судом банківської виписки АТ КБ «Приватбанк» за період з березня по липень 2024 року по рахункам [PERSON] таких відомостей не вбачається. Заявником не надано суду на підтвердження доводів про перерахування грошових коштів [PERSON] на рахунки дітей заявниці також банківських виписок з рахунків її дітей, а на пропозицію суду у сприянні щодо витребування таких відомостей сторона заявника відмовилася. Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази свідчать, що [PERSON] не мав постійного і достатнього доходу, його заробіток складався з тимчасових підробітків, коштів вистачало лише на харчування, заявниця періодично також працювала, у тому числі неофіційно, їй допомагали грошовими коштами її інший брат та старший син, заявниця сама утримувала своїх дітей, отримувала соціальну допомогу від держави, що свідчить про відсутність такого факту, що допомога [PERSON] була постійним і основним джерелом засобів до існування заявниці. Факт спільного проживання заявниці із загиблим [PERSON] в одному будинку та періодичне спільне харчування не є достатньою підставою для встановлення факту перебування заявниці на утриманні загиблого. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed