Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме: прибудинковою територією житлового будинку [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] припинити утримання та самовигул семи тварин на цій території, а також стягнути з останньої на користь позивача моральну шкоду у розмірі 121120,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідач проживає у квартирі [ADDRESS] цього будинку, самовільно відгородила частину прибудинкової території та відпускає шість собак на самовигул. Постійний гавкіт, сморід та шум собак позбавляють її можливості мирно, спокійно жити, користуватись власним житлом та прибудинковою територією. Її неодноразові звернення до різних державних інституцій з приводу неправомірної поведінки відповідача не призвели до позитивного результату, хоча створена комісія у складі представників різних органів зафіксувала безконтрольний вигул собак на прибудинковій території. Крім того, через протиправні дії відповідача їй спричинено моральні страждання. У неї погіршився стан здоров`я, відчуває образу, приниження та несправедливість, тривожність, нервове напруження, безсоння. Моральну шкоду оцінює у розмірі 121120,0 гривень. З метою припинення цієї протиправної поведінки та стягнення моральної шкоди вона звернулась до суду з цим позовом. Відповідач не погодилась та в особі повноважного представника подала відзив на позовну заяву. Зазначає про недоведеність права позивача на земельну ділянку, її межі та площу. Крім того, недоведеним залишилось питання належності собак відповідачу. Вимогу про припинення утримання та самовигулу собак вважає неналежним способом захисту, а вимогу про відшкодування моральної шкоди - недоведеною. Просить у задоволенні позову відмовити. У заяві від 18.11.2025 року позивач на спростування доводів відзиву, навела аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначила, що земельна ділянка на якій здійснюється безконтрольний вигул собак перебуває у комунальній власності. Крім того, оскільки самовигул собак заборонено органом місцевого самоврядування, вважає спосіб захисту належним. Вимогу про відшкодування моральної шкоди вважає обґрунтованою і доведеною. Представник третьої особи у своїх поясненнях виловився про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки огородження прибудинкової території здійснене власницею самовільно, без погодження з органом місцевого самоврядування. В свою чергу, самовигул собак на прибудинковій території заборонений. Позовна заява поступила до суду 17.09.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.09.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та її представник в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Позивач при цьому висловилась, що встановлена огорожа їх не заважає, а натомість, негативні наслідки настають через неприємний запах, постійний гавкіт тварин, їхні екскременти на прибудинковій території. Представник відповідача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та наголосив, що належність собак відповідачу не доведено. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , а відповідачу - квартира [ADDRESS] в цьому ж будинку, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З оглянутого судом відеозапису вбачається, що дійсно на прибудинковій території безконтрольно вигулюють собак, які створюють галас. З приводу безконтрольного вигулу собак відповідачем позивач неодноразово зверталась до різних державних установ. Згідно акту № 3, складеного за результатами комісійного обстеження прилеглої території до будинку [ADDRESS] , комісією зафіксовано 6 безпородних собак, які перебували у стані вільного вигулу, без повідця та намордника. Згідно відповіді ЛКП «Господар» від 09.07.2025 року (а.с.16), з відповідачем було проведено роз`яснювальну бесіду. Письмових доказів про те, що відповідач є власницею цих собак матеріали справи не містять, як і взагалі не містять будь яких письмових документів на цих собак. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Згідно з частинами першою та другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Такі положення кореспондуються зі змістом пунктів 2, 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Співвласники мають право, серед іншого, вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників (пункт 1 частини першої статті 6 «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі звернення особи до суду із цивільним позовом про усунення перешкод в користуванні спільним майном будинку, важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо спільного майна. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які висловлені у постанові від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18. Статтею 179 ЦК України передбачено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила утримання і поводження з домашніми тваринами у місті Львові (далі Правила) затверджені ухвалою Львівської міської ради № 6225 від 23.01.2020 року «Про затвердження правил утримання і поводження з домашніми тваринами у м. Львові». Пунктом 1.3 Правил передбачено, що вони поширюються на фізичних та юридичних осіб у місті Львові (окрім установ Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України, Державного митного комітету України) в аспектах утримання ними домашніх тварин, а також поводження з ними, незалежно від форми власності та інших речових прав на тварин. Відповідно до пункту 1.5 Правил власник домашньої тварини - юридична або фізична особа, якій тварина належить на праві власності або на інших підставах, які не суперечать законодавству України. Цим пунктом також надано визначення поняттю самовигул, а також утримання тварин в домашніх умовах. Зокрема, самовигулом є самостійне пересування власницьких домашніх тварин у громадських місцях без нагляду господаря, а утриманням тварин в домашніх умовах - обмеження природної волі домашніх тварин, що виключає їх вільне переміщення за межами квартири, подвір`я окремого будинку. Відпускати собак на самовигул Правилами заборонено (пункт 3.2.2 Правил). У справі яка розглядається зміст позовних вимог зводиться до усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією шляхом припинення утримання та самовигулу семи тварин. Що ж стосується заборони самовигулу, то в цій частині позовні вимоги є недоведеними. Так, пунктами 4.1, 4.2 Правил передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на тварину внаслідок привласнення загальнодоступних дарів природи, набуття права власності на безхазяйну річ, набуття права власності на бездоглядну домашню тварину, набуття права власності на тварину на підставі цивільно-правового договору та набуття права власності на тварину у порядку спадкування та на інших підставах, не заборонених законодавством України. Право власності на тварину підтверджується реєстраційною карткою, отриманою під час реєстрації тварини у муніципальному реєстрі, наявним на тварині муніципальним номерним жетоном, наявним електронним транспондером з індивідуальним номером з відповідною інформацією про тварину та її власника в електронному муніципальному реєстрі тварин м. Львова. Проте, матеріали справи не містять доказів, що власницею собак є відповідач та навіть більше того, сам представник відповідача, якого остання уповноважила діяти в її інтересах, не зміг підтвердити цієї обставини. Зрештою, матеріали справи взагалі не містять будь яких даних про цих собак - клички або будь якої іншої ознаки для її ідентифікації з власником. Згідно з пунктом 1.5 Правил, безпритульними тваринами визнаються домашні тварини, що опинилися на вулиці без догляду людини або утворили напіввільні угруповання, здатні розмножуватися поза контролем людини. Цей термін включає наступні категорії тварин: спадково безпритульні (ніколи не мали господаря), викинуті власниками (відмовні), бездоглядні власницькі (на самовигулі), втрачені (загублені) власниками. Тому, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з недоведеністю, що саме відповідач, як власник, здійснює самовигул собак, що з іншого боку, не позбавляє позивача права ставити перед компетентними органами питання про надання цим собакам статусу безпритульних та застосування відповідних наслідків. Таким чином, суд у задоволенні позову відмовляє, в тому числі у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки така вимога є похідною від вимоги про усунення перешкод у користуванні майном. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed