Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою в якій вказує, що\~ 15.08.2013 року між нею та [PERSON] , відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є малолітньою. Вданий час донька проживає разом із матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Вказує, що шлюбні відносини між нею із відповідачем фактично припинені з березня 2022 року. З даного вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, мають роздільні бюджети, оскільки у зв`язку з введенням на території України військового стану позивачка разом із дочкою [PERSON] за згодою відповідача виїхала до Республіки Італія. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 22.04.2025 року шлюб між сторонами було розірвано. Так, з 15.03.2022 року позивачка разом із дочкою [PERSON] безперервно проживає у м. Флоренція в Республіці Італія. Відповідач у поданій ним позовній заяві про розірвання шлюбу не заперечував проти проживання доньки із матір`ю та не вказував жодних вимог щодо визначення місця проживання доньки разом із батьком. Вважає, що\~ відповідач має реальну можливість сплачувати аліменти, оскільки з лютого 2022 року служить на різних посадах у [NUMBER] окремому батальйоні територіальної оборони ВЧ [NUMBER] , а тому просить стягнути на її користь аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту подачі позову до суду і до повноліття дитини. 06.10.2025 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву в якому просить позовну заяву [PERSON] задовольнити частково, та стягувати з нього на користь позивачки аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень до досягнення дитиною повноліття.\~ У відзиві зазначає, що не погоджується із розміром аліментів, заявлених позивачкою, оскільки доводи позовної заяви про те, що він проходить військову службу у Збройних силах України не відповідають дійсності. Так, із 04.03.2022 року відповідач дійсно був мобілізований до складу ЗСУ та брав безпосердню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, проте відповідно до довідки військово-лікарської комісії він був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку та з 23.04.2024 року був звільнений з військової служби за станом здоров`я. Зазначає, що 20.03.2025 року йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та на даний час він перебуває на обліку у ОКНП Чернівецька обласна психіатрична лікарня, де періодично проходить лікування. Також відповідач вказує, що наразі ніде не працевлаштований, а єдиним його доходом є військова пенсія у розмірі 14 000 грн, які він отримує після звільнення з військової служби. Більшість отриманих ним коштів витрачаються на лікування та реабілітацію після поранення, стаціонарне лікування у психіатричній лікарні, яке він періодично змушений проходити.\~ З огляду на зазначене, сплачувати аліменти у частці від доходу він не має реальної можливості, оскільки на даний час його дохід не є стабільним. Разом з тим, він не заперечує слачувати аліменти на користь доньки у твердій грошовій сумі, а саме 3500 грн щомісячно, що на його думку відповідатиме його реальним можливостям та забезпечить інтереси дитини. Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак направила до суду заяву в якій справу просила слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач та його представник, адвокат Туз С.І. в судовому засіданні підтримали поданий відзив та просили суд позовні вимоги позивачки задовольнити частково та стягнути із відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн щомісячно. 14.10.2025 року через систему Електронний суд від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій останні позовні вимоги підтримала та зазначила, що вказані у відзиві твердження відповідача про те, що його визнано непридатним до війькової служби з виключенням з військового обліку жодним чином не впливають на його можливість працевлаштування по іншій не пов`язаній з проходженням військової служби спеціальністю. Також позивачка вказує, що люди з іннвалідністю ІІІ групи є працездатними і можуть працювати згідно чинного законодавства. Так, згідно ст.150 СК України дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, що на думку позивачки не повинен бути менший ніж прожитковий мінімум. Оскільки позивачка одна не зможе забезпечити належний рівень життя їх спільної ії відповідачем дитини, а відомості про повну втрату працездатності [PERSON] відсутні, на думку позивачки останній зможе сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). 20.11.2025 року відповідачем в судовому засіданні було долучено пояснення в яких останній виклав свою позицію щодо відповіді на відзив позивачки. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з копії рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22.04.2025 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб (а.с.10-12). Із копій свідоцтва про народження виданого повторно Відділом державної ресєтрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, серії [NUMBER] ,\~ актовий запис № 2577 від 22.03.2024 року, у сторін по справі є донька [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Згідно заяви посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Кашул Н.Д., встановлено, що [PERSON] надав згоду на тимчасовий виїзд за кордон України та тимчасове проживання у Республіці Італії з 18.03.2023 року до 18.03.2024 року у зв`язку з воєнними діями на території України його дочці [PERSON] у супроводі її матері [PERSON] (а.с.14-16) Судом встановлено, що [PERSON] являється учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 08.09.2023 року (а.с.22). Із долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву документів, судом встановлено, що згідно довідки військово-лікарської комісії від 23.04.2025 року солдат [PERSON] у зв`язку із захистом Батьківщини отримав ряд травм, через які останній непридатний до військової служби та потребує звільнення від виконання службових обов`язків на строк. Дана обставина підтверджується також свідоцтвом про хворобу №468/130 (а.с.42, 43-44). Також судом встановлено, що згідно виписок із медичної картки амбулаторного хворого № 505, №6234, №4633, № 4861 [PERSON] , періодично перебував на стаціонарному лікуванні в ОКНП Чернівецька обласна психіатрична лікарня у зв`язку із погіршенням психічного стану (а.с. 48-49, 50, 51, 52-53, 54, 55-56). Згідно чч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності в Україні 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина те, що відповідач, зі слів позивача офіційно не працює, бере до уваги обов`язок батьків фінансово забезпечувати дитину в рівних частках. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно із частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов`язок по утриманню дитини. Суд вважає, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати дитину, оскільки остання потребує матеріальної допомоги, а отже існують правові підстави для стягнення з нього аліментів. Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які слід стягнути на утримання малолітньої доньки сторін, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Визначаючи розмір коштів, що стягуються як аліменти, суд повинен прагнути не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Розмір стягуваних аліментів повинен служити задоволенню актуальних життєвих потреб, відповідати життєвому стандарту в місці проживання, а не призводити до збагачення та бути джерелом інших нецільових витрат. Виходячи з вищенаведеного, враховуючи відсутність взаємної домовленості між сторонами про участь у матеріальних витратах на утримання дитини, а також те, що відповідач несе обов`язок із утримання дитини поряд з матір`ю, є підстави для визначення розміру аліментів у частці заробітку (доходу), на чому наполягає позивач. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд бере до уваги те, що відповідач, є інвалідом ІІІ групи та має обмежену працездатність, що дозволяє йому працювати на полегшених умовах та те, що відповідач не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.09.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Саме такий розмір аліментів надасть можливість забезпечити інтереси дитини, не ставитиме відповідача у скрутне матеріальне становище, відповідатиме загальним засадам сімейних відносин справедливості, розумності та моральності. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини в даному віці. При цьому, на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову. Згідно ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць. На підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає, що оскільки відповідач є учасником бойових дій, то судовий\~ збір у сумі 1211,20 грн слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved