Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

25.09.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 28 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шершун Н.К., зареєстрований в реєстрі за №3-1007. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Її донька [PERSON] неодноразово проводила з нею розмови про те, що [PERSON] похилого віку та має проблеми зі здоров`ям, стан здоров`я погіршується, а тому потребує догляду та підтримки. При цьому зазначаючи, що вона зі своєї сторони та її донька, онука [PERSON] , будуть допомагати позивачці в усьому, забезпечать утриманням та доглядом довічно, а після смерті її квартира перейде у їхню власність, запевняючи, що вказана квартира перебуватиме у власності позивача до її смерті, та вона в ній буде проживати. Розуміючи, що вона має проблеми зі здоров`ям, хронічні захворювання та потребує турботи, догляду, допомоги та будучи впевненою, що до кінця життя буде проживати у власній квартирі, вона погодилась укласти запропонований договір. 28 липня 2009 року між нею та відповідачем, онукою, [PERSON] був укладений договір. Після укладення вказаного договору вона продовжувала проживати у вказаній квартирі та бути зареєстрована в такій, оплачувати комунальні послуги. Жодних змін в користуванні квартирою не відбулось. В кінці липня - на початку серпня 2018 року донька [PERSON] повідомила її, що має намір продати квартиру. Однак, позивач категорично заперечила, оскільки ця квартира єдине і постійне місце проживання, на що донька з онукою повідомили, що це їхня квартира і вони не зобов`язані отримувати в неї дозвіл на розпорядження такою. Ознайомившись із змістом договору, позивач зрозуміла, що це не договір довічного утримання, а договір дарування, посвідчений Шершун Н.K. державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-1007. Укладаючи спірний Договір дарування квартири, позивач помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладення між нею та відповідачкою, оскільки погодилась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору, у власність відповідачки лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою і тільки після її смерті. Просила позов задовольнити. 25.09.2018 року відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду було визначено суддю Румілову Н.М. для розгляду даної справи. 26.09.2018 р. суддею Залізничного районного суду м. Львова Руміловою Н.М. прийнято позовну заяву та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні. 02.08.2019 року у справі ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено /т.1 а.с.210-212/. 18.01.2022 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 02 серпня 2019 року задоволено. Заочне рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 серпня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Друга Львівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним скасовано. Призначено підготовче судове засідання у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Друга Львівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним за правилами загального позовного провадження /т.2 а.с.53/. 07.03.2023 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова позивача у справі [PERSON] , яка померла [INFO] , замінено на [PERSON] /т.2 а.с.99/. 22.03.2023 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій, із урахуванням заяви про уточнення зустрічної позовної заяви, просить визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.09.2022 року (номер у спадковому реєстрі 69678793, номер в реєстрі нотаріальних дій 2452) видане приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є. на спадкоємця [PERSON] , [INFO] ) після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] / [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] / [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] / нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що після смерті позивачки [PERSON] була відкрита спадщина, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] . На підставі заочного рішення суду від 02.08.2019 р. [PERSON] оформила право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , в подальшому під час того, коли провадження по справі було зупинено, спадкоємець [PERSON] оформила право власності на вказану квартиру на себе. Свідоцтво про право на спадщину від 13 вересня 2022 р., видане приватним нотаріусом Ясінським В., після смерті [PERSON] на користь [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] стала власником квартири за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування, було видане з порушенням прав [PERSON] , оскільки на момент видачі Свідоцтва про право на спадщину заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.08.2019 р. по справі № 462/5998/18 (яким було визнано право власності на спадкове майно) було скасовано ухвалою суду від 18.01.2022 р. На момент видачі свідоцтва про право на спадщину спадкодавець вже не була власником спірного нерухомого майна. Договір дарування квартири укладений з дотриманням усіх вимог законодавства, є дійсним, а тому просить зустрічний позов задовольнити. 23.03.2023 року на квартиру [ADDRESS] , у порядку забезпечення зустрічного позову, накладено арешт. Відповідно до розпорядження №78/23/В від 01.06.2023 року призначено повторний автоматизований розподіл для розгляду справи №462/5998/18 провадження №2/462/297/23. 01.06.2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено суддю Бориславського Ю.Л. для розгляду даної справи. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 06.06.2023 року [PERSON] прийнято до провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Друга Львівська державна нотаріальна контора - про визнання договору дарування квартири недійсним. 18.09.2023 року Залізничним районним судом м. Львова зареєстровано відзив на зустрічну позовну заяву, у якому [PERSON] та її представник Добушовський О.В. заперечили зустрічний позов та вказали, що після укладення договору дарування не відбулась жодна дія, яка б свідчила про передачу майна у власність обдарованому відповідачу, оплату комунальних послуг по утриманню квартири несла тільки [PERSON] , фактичної передачі житла у власність відповідача не відбулося протягом значного тривалого часу, а саме 10 років. Таким чином, спірний договір дарування був укладений внаслідок помилки щодо його істотних умов, з використанням віку позивачки, її стану здоров`я, позивач при укладенні договору дарування не передбачала реальне настання правових наслідків, а укладення самого ж договору не було спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. [INFO] позивач [PERSON] померла і єдиним спадкоємцем після її смерті була її донька [PERSON] , яка прийняла спадщину та отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 вересня 2022 року. Після укладення оскаржуваного договору дарування [PERSON] продовжувала бути зареєстрованою та проживати у вказаній квартирі, не відбулось передання спірного майна у власність обдарованого; відповідачка жодного дня не проживала у вказаній квартирі; комунальні послуги як до моменту укладення договору, так і після його укладення оплачувались виключно [PERSON] , після укладення правочину [PERSON] здійснювала утримання квартири, зокрема, проводила поточний ремонт, спірне майно було єдиним житлом [PERSON] , оскаржуваний договір укладався [PERSON] у похилому віці, при наявності потреби у сторонній допомозі. Наведене є додатковим підтвердженням того, що укладаючи спірний договір дарування квартири [PERSON] помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після його укладення між нею і відповідачкою, а тому є наявні усі правові підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. В останні роки життя [PERSON] , ні [PERSON] , ні її мати [PERSON] (донька [PERSON] ) належним чином не цікавились життям покійної. Більше того, починаючи з 2018 року, не надавали жодних коштів на її утримання та проживання (харчування, лікування, догляд), а після смерті - на її поховання. Утримання [PERSON] з 2018 року здійснювалось лише за кошти [PERSON] . Просили відмовити у зустрічному позові та задовольнити первісний позов. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Добушовський О.В. первісний позов підтримав повністю з підстав, викладених у позові, заперечив проти зустрічного позову, з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Вказав, що спірний договір дарування був укладений внаслідок помилки щодо його істотних умов, з використанням віку [PERSON] , її стану здоров`я, яка при укладенні договору дарування не передбачала реальне настання правових наслідків, а укладення самого ж договору не було спрямоване на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. 02 серпня 2019 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 28 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] . Рішення суду набрало законної сили у вересні 2019 року, а відтак було відновлено право власності на квартиру за [PERSON] , а саме чинність Свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів від 27 лютого 1995 року. Представник [PERSON] - адвокат Тарасенко Л.Л. у судовому засіданні заперечив проти первісного позову та просив задовольнити зустрічний позов з підстав, викладених у ньому. Вказав, що жодних дій збоку [PERSON] чи її мами щодо виселення [PERSON] з квартири, яка була предметом договору дарування, не було вчинено ні у 2018 р., ні у 2019 р., ні у 2020 р, ні у 2021 р. [PERSON] не вчиняла жодних дій, пов`язаних з продажем квартири, оскільки не мала наміру продавати квартиру, і тому не володіла інформацією про визнання недійсним договору дарування квартири у 2020 р. Натомість, правонаступниця [PERSON] , її донька, [PERSON] , віддала [PERSON] у дім для престарілих, а квартира і надалі здавалася в оренду. Тому це не [PERSON] у 2020 р. виселила [PERSON] , а її рідна донька, яка проживала у Львові. У п. 8 договору дарування вказано, що обдарований приймає квартиру. Прийняттям дарунку вважається одержання оригінального примірнику цього договору після його нотаріального посвідчення. Тому [PERSON] прийняла квартиру як дарунок. [PERSON] чітко розуміла, який договір вона підписувала у 2009 р. Нотаріус, який посвідчував договір, роз`яснив сторонам, який договір вони укладають, і наголосив на правову природу договору, роз`яснивши і статтю ЦК України про помилку при укладенні договору. Укладаючи оспорюваний договір [PERSON] була дієздатною особою та усвідомлювала наслідки вчинення таких дій, що свідчить про те, що волевиявлення дарувальника було направлено на настання реальних наслідків щодо дарування квартири. Крім цього, [PERSON] більш як дев`ять років не ставила під сумнів укладений нею договір. А тому, наполягає, що помилки при укладенні договору дарування квартири від 28.07.2009 р. у сприйнятті договору [PERSON] не було. Суд, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності і у вирішенні справи покладається на рішення суду /т.3 а.с.1/. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до переконання, що у задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю вимог, а зустрічний позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками /усиновлювачами/, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 229 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. Як вбачається із роз`яснень, даних в п. 19 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Судом встановлено, що 28 липня 2009 року між [PERSON] /у віці 66 років/ та [PERSON] /онукою/ укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Даний договір посвідчено державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Шершун Н.К. та зареєстрований в реєстрі за №3-1008. /т. 1 а.с.9/ Відповідно до даного договору, квартира належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 27.02.1995 року. Сторони оцінили дарунок в сумі 7574 грн. Згідно із п.5 оспорюваного Договору укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваною будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. У п. 6 договору дарування від 28.07.2009 р. вказано, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, умови договору відповідають реальній домовленості між сторонами, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Відповідно до п. 8 договору дарування право власності обдаровуваної на квартиру виникає з моменту її прийняття. Обдаровувана свідчить, що вона приймає квартиру. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Сторонам договору роз`яснено зміст ст. 229-231, 233-235, 334, 717, 721, 722, 727 ЦК України. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.12.2021року [PERSON] померла [INFO] /т.2 а.с.45/ Згідно із матеріалів справи, [PERSON] була одноосібним власником квартири [ADDRESS] та, станом на час видачі довідки ЛКП «Богданівка» від 30.08.2018 року, єдиною особою, що була зареєстровано за вказаною адресою. Крім цього, до матеріалів справи долучено документи, що підтверджують, що [PERSON] мала ряд захворювань та проходила медичні обстеження та лікування, зокрема, у 2004, 2005, 2006, 2009, 2012, 2013 роках /т.1 а.с.49-60/. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 23.08.2023 року у справі №466/12111/21 вказано, що у справі, яка переглядається, задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір дарування, суди виходили з того, що позивачка у силу свого віку та наявності у неї низки хвороб вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Тобто, визнаючи недійсним укладений між сторонами договір дарування на підставі статей 203, 229 та 717 ЦК України, суди обмежилися лише встановленням віку позивачки та зазначенням про наявність у неї низки хвороб. Разом із тим, з`ясування лише таких обставин, як вік позивачки та стан її здоров`я, самі по собі, без з`ясування наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка, яка має істотне значення для неї, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі № 133/1804/20 (провадження № 61-18827св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20), від 23 квітня 2020 року в справі №463/2372/16-ц (провадження № 61-1542св19), на які зокрема посилається заявниця в касаційній скарзі. У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 288/1366/21 (провадження № 61-8441св22) зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. У справі № 288/1366/21 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки [PERSON] не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20 зазначив, що «зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації». Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним відповідно до статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. При цьому суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. У судовому засіданні 11.12.2024р. позивач [PERSON] , яка за її згодою була допитана як свідок, у своїх показаннях зазначила, що її мама [PERSON] з 1986 року була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] та була її власником. Оскільки [PERSON] мала ряд захворювань, вона потребувала допомоги та догляду і саме для цього укладала спірний договір, вважаючи такий саме договором довічного утримання, оскільки відповідач [PERSON] та її мама обіцяли [PERSON] постійний догляд та допомогу. Після укладення спірного договору [PERSON] продовжувала проживати у квартирі, несла витрати з утримання квартири. Допомоги від своєї дочки та онуки [PERSON] не отримувала. У кінці липня на початку серпня 2018 року донька [PERSON] - [PERSON] та онука [PERSON] повідомили їй, що мають намір продавати квартиру [ADDRESS] , на що [PERSON] висловила категоричне заперечення, а вони повідомили їй, що квартира належить [PERSON] відповідно до договору дарування. Відносини [PERSON] та онуки [PERSON] були формальними. [PERSON] двічі їздила навідувати доньку [PERSON] та онуку [PERSON] в Італію, де вони проживали. В останні роки [PERSON] не цікавилась життям та здоров`ям [PERSON] . Також повідомила, що усі роки свідок допомагала [PERSON] як донька, з 2018 року утримання [PERSON] здійснювалось лише за кошти [PERSON] . [PERSON] просила [PERSON] влаштувати її у пансіонат для літніх людей, де [PERSON] оплатила проживання [PERSON] . Також [PERSON] самостійно оплатила ритуал поховання та надгробок на могилі [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні 10.01.2025 р. засвідчила, що зі [PERSON] познайомились у 2004 р. за місцем роботи, перебували у дружніх відносинах і довіряли один одному. [PERSON] повідомила їй, що хотіла укласти договір дарування квартири на свою доньку [PERSON] , яка перебувала в Італії і передавала їй кошти. Пізніше їй стало відомо, що [PERSON] уклала договір дарування квартири з онукою [PERSON] і постійно від неї отримувала з Італії продукти харчування, значні кошти. [PERSON] часто навідувалась до [PERSON] і постійно в неї забирала кошти. Після того, як [PERSON] у 2020 році помістила [PERSON] в пансіонат, одного разу приїхала в пансіонат щоб провідати [PERSON] , але її не впустили, як їй пояснили, що необхідно отримати дозвіл у [PERSON] . Додатково свідок зазначила, що їй не було відомо, що [PERSON] звернулась до суду про визнання недійсним договору дарування квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 10.01.2025 р. засвідчив, що є братом [PERSON] та йому відомо, що бабця [PERSON] у 2009 році подарувала відповідачу свою квартиру на [ADDRESS] . Також вказав, що [PERSON] та [PERSON] постійно передавали з Італії продукти для [PERSON] . Також повідомив, що ні від сестри, ні від мами він не чув, що вони мають намір продавати подаровану квартиру та йому було відомо, що там продовжує проживати бабця. Оцінюючи показання свідків, суд не вбачає доказів того, що померла [PERSON] при укладенні договору дарування від 28.07.2009 року помилилася щодо обставин, які мають істотне значення та приходить до переконання, що на момент укладення вказаного договору усі його істотні умови передбачено, з`ясовано та перевірено вільну волю дарувальника. Укладений договір дарування квартири був добровільно підписаний сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення, їм було роз`яснено усі наслідки підписання такого договору, а відтак вони погодилися зі всіма істотними умовами. Крім цього, суд надає віри показам свідків, оскільки вони знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. 11.11.2025 року у судовому засіданні судом досліджено аудіозапис судового засідання під головуванням судді Румілової Н.М. від 18.06.2019 року у частині пояснень [PERSON] , яка пояснила, що укладаючи договір від 28.07.2009 року вона мала на увазі переписати на онуку хату і була переконана, що відповідач та її мама, яка є дочкою [PERSON] , нададуть їй необхідний догляд та допомогу, оскільки [PERSON] мала ряд захворювань, а також, що вона залишиться проживати у своїй квартирі, однак необхідного догляду та допомоги вона не отримала, за винятком деяких продуктів харчування, та у період перебування у доньки та онуки в Італії, вони повідомили [PERSON] про те, що мають намір продати її квартиру. [PERSON] категорично заперечувала продаж квартири, а тому вирішила звернутися до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування, оскільки думала, що укладає договір довічного утримання. Вказала, що весь час продовжувала проживати у квартирі [ADDRESS] , несла витрати по її утриманню. Також [PERSON] повідомила, що працює та отримує пенсію. Пояснити чому з 2009 року /укладення договору дарування/ по 2018 рік/звернення із позовом до суду/ не зверталася до суду та не оспорювала укладений договір не змогла. Суд не приймає до уваги покликання позивача [PERSON] та її представника Добушовського О.В. на те, що відповідач [PERSON] не здійснювала догляд за [PERSON] , не допомагала їй матеріально, не сплачувала житлово-комунальні послуги у подарованій квартирі, оскільки наведене жодним чином не вказує на помилку щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору дарування та не є підставою для визнання такого недійсним, оскільки договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровувані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Крім цього, суд бере до уваги той факт, що ні матеріалами справи, ні показаннями свідків не підтверджено умисних дій обдаровуваної, направлених на обман дарувальника. Судом встановлено та це підтверджено показаннями свідків, поясненнями [PERSON] , даних нею за життя у судовому засіданні 18.06.2019 року, що станом на день укладення оспорюваного договору і на час розгляду справи у 2019 році [PERSON] була працевлаштована, на стаціонарному лікуванні не перебувала та у матеріалах справи відсутні докази, що за станом свого здоров`я [PERSON] потребувала постійного стороннього догляду та сторонньої допомоги чи/або перебувала у безпорадному стані. Таким чином, стан здоров`я [PERSON] не міг їй перешкоджати укласти оспорюваний Договір, а сам факт наявності вікових порушень здоров`я не доводить того, що, укладаючи Договір із [PERSON] , [PERSON] мала намір отримати матеріальну допомогу від відповідача, яка є її онукою. Також суд критично оцінює доводи сторони позивача про те, що відсутня фактична передача майна, оскільки передачею речі вважається передача правовстановлюючих документів на неї та згідно договору дарування від 28.07.2009 року прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування квартири від 28.07.2009 р., державним нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та у п. 6 договору вказано, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Сторонам роз`яснено зміси правочину, умови та правові наслідки. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що стороною позивача за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування існували обставини передбачені нормами ст. 229 ЦК України, внаслідок яких оспорюваний договір дарування може бути визнано недійсним, зокрема, що замість цього Договору [PERSON] мала укласти договір довічного утримання, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину, оскільки, укладаючи цей договір, [PERSON] усвідомлювала його істотні умови та правові наслідки його укладення, а тому підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та його представником не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Щодо вимог за зустрічним позовом, суд виходить з такого. Судом встановлено, що 02.11.2019 р. [PERSON] складено заповіт на користь [PERSON] /т.2 а.с.86/. Після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №16/2021 /т.2 а.с.70-96/. Із матеріалів спадкової справи встановлено, що 29.10.2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса ЛМНО із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та 13.09.2022 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . /т.2 а.с.71, 93/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13.09.2022 року зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] /т. 2 а.с.94 зворот/. Водночас, таке свідоцтво видано 13.09.2022 р., хоча ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18.01.2022 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 серпня 2019 року та таке скасовано. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] видано на квартиру, яка згідно договору дарування від 28.07.2009 року була подарована [PERSON] . [PERSON] та такий договір був дійсний. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 18 січня 2023 р. по справі № 488/2807/17 зазначає, що метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням. Оскільки судом не встановлено недійсність договору дарування від 28.07.2009 року, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.09.2022 року було видано на квартиру, яка не належала спадкодавцю на момент відкриття спадщини, а була подарована іншій особі - [PERSON] , у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ясінського В.Є. були відсутні законні підстави щодо видачі оскаржуваного Свідоцтва, оскільки на час його видачі 13.09.2022 р., рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.08.2019 р. було скасовано ухвалою Залізничного районного суд м. Львова від 18.01.2022р., а тому Свідоцтво слід визнати недійсним та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Що стосується заявлено представником позивача за зустрічним позовом клопотання про застосування строку позовної давності за первісним позовом, суд зазначає, що із врахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, відповідно відсутні підстави для застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у розмірі 2684,00 гривні.

Outcome: approved