Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтовує тим, що між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 152002\~від 12.03.2020 року в електронній формі, відповідно до положень якого позикодавець надає Позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. У позовній заяві представник позивача стверджує, що позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування, тому з метою перерахування коштів позичальникам позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС», яким у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника було успішно перераховано кошти у сумі 5000,00 грн. на умовах строковості, поворотності та оплатності. В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, заборгованість перед позивачем становить 24669,50 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість за позикою; 19669,5 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Враховуючи викладене позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 24669,50 грн, судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2423,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 жовтня 2025 року справу за вищевказаним позовом постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення (викликом) сторін, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, встановлено відповідачу строк на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання. 06.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю, витрати на правничу допомогу покласти на позивача, або зменшити їх до 1000,00 грн, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначив, що позивач на підтвердження факту видачі позики надає довідку від ТОВ «ФК Елаєнс» (ТМ «Фонді»), в якій зазначено лише частковий (неповний) номер картки отримувача - [NUMBER] . Довідка від ТОВ «ФК Елаєнс» (ТМ «Фонді») не є первинним документом і не підтверджує факт перерахування коштів саме відповідачу. У ній відсутні обов`язкові реквізити бухгалтерського документа, зокрема повний номер рахунку, підписи та призначення платежу. Такий документ не дозволяє встановити, що кошти були перераховані саме відповідачу, оскільки: довідка не містить повного номера карткового рахунку, не дає можливості ідентифікувати отримувача платежу та банк-емітент; не містить підписів відповідальних осіб, дати складання, призначення платежу, реквізитів платіжного доручення; складена третім суб`єктом, який не є стороною кредитного договору; не є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує господарську операцію. У договорі №152002 та «паспорті позики» відсутні номер телефону, адреса електронної пошти та повний номер картки/рахунку. Відтак неможливо встановити, що саме відповідач укладала договір чи отримувала кошти, шляхом підписання договору позики (далі по тексту кредитний договір) у вигляді електронного підпису одноразовим ідентификатором 7fww3xq2. Комісійна винагорода у розмірі 19 669,5 грн є необґрунтованою, оскільки позивач не довів факту надання будь-яких послуг. Умови договору свідчать про фіксовану загальну суму зобов`язання - 6 609,50 грн, а не 24 669,50 грн. Отже, саме 6 609,50 грн є остаточно узгодженою сумою зобов`язання, і жодні подальші нарахування (проценти, чи комісії після 10.04.2020 р.) не передбачені договором. Будь-які вимоги про стягнення понад цю суму - суперечать узгодженим умовам договору (ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для сторін) та принципам справедливості й добросовісності (ст. 3, 509, 627 ЦК України). Крім того, нараховані позивачем «комісії» не відповідають вимогам Закону України «Про споживче кредитування», адже: закон не передбачає можливості встановлювати комісію за саме користування кредитом поряд із процентною ставкою; позивач не довів надання жодних фактичних послуг, за які така комісія стягується; таким чином, стягнення комісій є подвійним стягненням плати за користування коштами, що порушує вимоги ст. 11 ЗСК та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Після 10.04.2020 року, зазначеної у паспорті позики та кредитному договорі як кінцева дата, право нарахування процентів припиняється. Також, сторона Відповідача вважає, що з огляду на клопотання про зменшення стягнення витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, малозначність та складність справи, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, сторона Відповідача пропонує відшкодування витрат на професійну правничу допомогу зменшити до 1000 грн 00 коп (а.с. 31-49). 06.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних у ній (а.с. 23-30). 07.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшли заперечення, в яких просять відхилити доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, як такі, що не підтверджені належними доказами та відмовити у задоволенні позову повністю (а.с. 50-56). Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити без участі представника позивача (а.с. 4). Відповідач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у матеріалах справи наявний договір позики №152002\~від 12.03.2020 року, згідно п. 1.1 якого ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» надає [PERSON] позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та в строк встановлений цим договором. Відповідно до п. 1.1 договору позики сторони домовились, що за цим договором позикодавець надає, а позичальник отримує позику на наступних умовах: сума позики 5000,00 гривень, строк повернення позики (термін платежу) 10 квітня 2020 року. У п.п. 1.2 договору позики зазначено, що позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп.1.1.1. Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Згідно п. 1.1.3 договору позики нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Позичальник зобов`язаний не пізніше дати, вказаної в пп.1.1.5. Договору (10 квітня 2020 року), повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим Договором та додатками до нього (пп. 3.4.1 Договору). У розділі 10 договору позики зазначено, що позичальник підписала договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором /7fww3xq2/, а позикодавець в особі директора /bde92ce6eb23ae04/. У листі № 152002 від 01 вересня 2025 року ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» повідомляє Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» про те, що у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти. Деталі транзакції (платіжної операції): 1) платник коштів ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», 2) отримувач коштів: [PERSON] , 3) номер транзакції в системі: 1192458037, 4) номер операції: 204302909, 5) дата проведення платежу: 12.03.2020, 6) сума платежу 5000, 7) валюта платежу: гривня UAH, 8) платіжний засіб (метод): карта, 9) банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, 10) номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . У розрахунку заборгованості за договором позики зазначено, що станом на 07.08.2025 підсумкова заборгованість [PERSON] за вказаним договором становить 24669,50 грн. Докази погашення відповідачем заборгованості перед позивачем за договором позики матеріали справи не містять. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним. Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами. Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Щодо укладення договору позики № 152002\~від 12.03.2020 року. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі Закон № 675-VIII). Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що матеріали даної справи не містять доказів прийняття (акцепту) вищевказаного договору позики відповідачем, у справі немає доказів надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею закону. Оскільки договір позики не містить у своєму змісті номеру телефону (фінансового номеру) [PERSON] , у суду відсутні підстави вважати, що одноразовий ідентифікатор 7fww3xq2 був надісланий позивачем саме на номер телефону відповідача. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних доказів укладення 12.03.2020 року ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] договору позики № 152002 в електронному вигляді в порядку визначеному Законом України «Про електронну комерцію». Щодо виконання позикодавцем обов`язку щодо переказу позичальнику кредитних коштів. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно дозаконів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Згідно з частиною 3статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо. Як вбачається з умов договору позики, а саме п.п. 1.2 договору позики, позика надається Позичальнику в сумі, що зазначена в пп. 1.1.1. Договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок Позичальника). Судом встановлено, що матеріали справи не містять жодного доказу про те, що відповідач в особистому кабінеті чи договорі зазначала будь-які банківські рахунки чи банківські картки. Позивачем не доведено, що відповідач під час надання особистих даних позичальника в особистому кабінеті зазначала номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] про який повідомляє ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» у листі № 152002 від 01 вересня 2025 року, адресованому ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ». Оскільки жодних доказів того, що в особистому кабінеті відповідач вказувала для отримання коштів за договором позики саме банківську картку номер [NUMBER] матеріали справи не містять, суд відхиляє як неналежний доказ про перерахування коштів [PERSON] лист ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» № 152002 від 01 вересня 2025 року. При цьому, долучений позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості відповідача за договором позики сам по собі не є належним доказом наявності у відповідача заборгованості перед позивачем та розмірів такої заборгованості. З урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог, позивач не надав належних доказів, які підтверджують надання ним відповідачу кредитних коштів у розмірі, які були передбачені наявним у матеріалах справи договором позики, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості перед ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» у розмірі, вказаному у наданому ним розрахунку за договором позики. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, оскільки суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed