Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору нотаріус Мукачівської державної нотаріальної контори Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Вімерт В.І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № MKH0GA00000163 від 23.08.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 42622,76 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.08.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , відповідач по справі, 23.08.2006 року уклали договір іпотеки № MKH0GA00000163 відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . Майно належало [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 25 від 03.02.2005 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 4245303,53 грн. 23.08.2006 року приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Ришкович О.В. накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі іпотеки майна до припинення договору іпотеки. Заборону зареєстровано в реєстрі за № 2395. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у межах узгодженої сторонами суми, що підтверджується випискою по рахунку. В порушення відповідних умов кредитного договору та приписів законодавства позичальник не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, не сплатив заборгованість та на час подання цього позову у позичальника наявна непогашена заборгованість, зобов`язання не виконані, чим порушуються права позивача. В подальшому між ПАТ КБ «ПриватБанк», позичальником [PERSON] , іпотекодавцем [PERSON] та третіми особами розпочалися судові процеси. Поки тривали судові процеси за вищевказаним кредитним договором, в рамках виконавчого провадження № 65258288, а саме в листопаді 2024 року, позивачу стало відомо з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про те, що [PERSON] , яка була достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, вчинила спрямовані дії на відчуження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладання 01.07.2016 року договору купівлі-продажу з [PERSON] . На думку позивача такі дії позивача [PERSON] та [PERSON] свідчать про недобросовісність та зловживання правами, а договір купівлі-продажу від 01.07.2016 року суперечить положенням цивільного законодавства, оскільки його сторони, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора (позивача), а відтак такий договір є «фраудаторним», що, як наслідок, є підставою для визнання цього договору недійсним. Ухвалою від 13.05.2025 року задоволено заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 22.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою постановлено здійснити виклик відповідача ( [PERSON] ) через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та задоволено клопотання про витребування доказів. Підготовче засідання призначено на 18.06.2025 року, відкладено на 03.07.2025 року та на 25.07.2025 року. Ухвалою суду від 25.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.09.2025 року, відкладено на 09.10.2025 року та на 19.11.2025 року. 09.06.2025 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву з якого встановлено, що подані позивачем докази є недопустимими, частина документів є нечитабельною. Відповідач також вважає, що у позивача відсутнє порушене право. Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з цим позовом, адже позивачу повинно було бути відомо ще 27.01.2017 року про існування оспорюваного договору купівлі-продажу коли було поновлено записи в державних реєстрах. Вказує на те, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку з наведеним просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Також просить стягнути з позивача витрати на правову допомогу (судові витрати) в розмірі 50000,00 грн. 18.07.2025 року на виконання вимог ухвали від 25.07.2025 року надійшла копія договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01.07.2016 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Вімерт В.І. за реєстровим №2-171 та копії належних до нього документів. 15.09.2025 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності. 20.10.2025 року від відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення в яких вказується на те, що на момент нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . Також у поясненнях звертається увага на те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував добросовісність набуття ним спірної квартири. Представник позивача Ніколаєнко О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. При цьому пояснила, що позов по суті ґрунтується на тому, що договір купівлі-продажу від 01.07.2016 року є «фраудаторним», що є підставою для визнання його недійсним. Одночасно пояснила, що у позивача відсутні докази про те, що оспорюваний договір вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про місце, дату та час судового розгляду повідомлялася належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа нотаріус Мукачівської державної нотаріальної контори Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Вімерт В.І. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За відсутності підстав для відкладення судового розгляду, суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, робить висновок про таке. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № MKH0GA00000163 від 23.08.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 42622,76 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.08.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 23.08.2006 року уклали договір іпотеки № MKH0GA00000163 відповідно до якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . 23.08.2006 року приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Ришкович О.В. накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі іпотеки майна до припинення договору іпотеки. Заборону зареєстровано в реєстрі за № 2395. Квартира належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 25 від 03.02.2005 року. Судом також встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», позичальником [PERSON] та іпотекодавцем [PERSON] і третіми особами відбувалися судові процеси, предметом яких в тому числі була квартира, як предмет іпотеки, що розташована за адресою [ADDRESS] . Так, відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26.01.2015 року (справа № 303/1916/14-ц) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКН0GA00000163 від 23.08.2006 року звернуто стягнення іпотеки за договором іпотеки від 23.08.2006 року, а саме на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] , шляхом продажу цієї квартири ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням договору купівлі-продажу від свого імені з будь-якою іншою особою на власний розсуд за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше вартості, визначеній в іпотечному договорі, без необхідності отримання будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Виконання рішення в частині звернення стягнення на вказану квартиру та виселення відстрочено до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Рішення набрало законної сили 26.01.2015 року. Також згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2015 року (справа № 303/1613/15-ц) договір іпотеки від 23.08.2006 року, укладений між [PERSON] (як іпотекодавцем) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (як іпотекодержателем), посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського МНО Ришкович О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2393, визнано недійсним з моменту його укладення. Припинено заборону на відчуження квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , що була зареєстрована в реєстрі за № 2395 приватним нотаріусом Мукачівського МНО Ришкович О.В. на підставі договору іпотеки від 23.08.2006 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО Ришкович О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2393. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2015 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2016 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 01.12.2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Крім того, згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.05.2020 року (справа № 303/167/20) в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № MКН0GA00000163 від 23.08.2006 року відмовлено. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2000 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.05.2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог, стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MКН0GA00000163 від 23.08.2006 року у розмірі 29173,83 доларів США. Суд нагадує, що предметом цього спору є договір купівлі-продажу від 01.07.2016 року, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру, що знаходиться на за адресою [ADDRESS] . При цьому саме квартира, що знаходиться на за адресою [ADDRESS] , передала в іпотеку відповідно до договору іпотеки № MKH0GА00000163 від 23.08.2006 року. У зв`язку з цим судом встановлено, що 01.07.2016 року між [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться на за адресою [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Вімерт В.І., зареєстрований в реєстрі за № 2-171. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 01.07.2016 року відчужувана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.09.2005 року Управлінням міського господарства згідно рішення № 25 виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 03.02.2005 року. Продаж квартири за договором купівлі-продажу від 01.07.2016 року здійснено за 63200,00 грн. (п. 5 договору). У п. 7 договору купівлі-продажу від 01.07.2016 року вказано, що квартира під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі не перебуває (факт відсутності заборони відчуження (арешту) зазначеної квартири та обтяження її іпотекою підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта та суб`єкта нерухомого майна, виданими Мукачівською державною нотаріальною конторою 01.07.2016 року). Таким чином судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу від 01.07.2016 року в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про будь-які обтяження квартири, що знаходиться на за адресою [ADDRESS] . Вказана обставина зумовлена тим, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05.04.2016 року залишено без змін рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2015 року (справа № 303/1613/15-ц) визнано недійсним договір іпотеки від 23.08.2006 року та припинено заборону на відчуження квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . В подальшому, у зв`язку з рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01.12.2016 року про відмову в задоволенні позову (справа № 303/1613/15-ц), ПАТ КБ «Приватбанк» 27.01.2017 року поновив записи Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] , про заборону відчуження та обтяження іпотекою. Вказане підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта та суб`єкта нерухомого майна № 404898513 від 22.11.2024 року. Головними аргументами позивача у цій справі є те, що Банк своєї згоди на розпорядження предметом іпотеки згоди не давав, продаж квартири вчинено з метою уникнення відповідальності за кредитним договором, оспорюваний договір спрямований на недопущення звернення стягнення на передане в іпотеку майно, сторони договору діяли недобросовісно. Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; - для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; - настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; - особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: - фіктивного (ст. 234 ЦК України); - такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України); - такого, що порушує публічний порядок (ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.04.2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.01.2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.05.2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Верховний Суд зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) вимогою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 14.08.2024 року в справі № 504/112/22 зауважив, що: - цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису; - недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб; - зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управомоченій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом; - мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17). За встановлених обставин суд констатує, що квартира за адресою [ADDRESS] , на час укладення оспорюваного договору не мала жодних обтяжень права власності, не перебувала ні під арештом, ні під заставою. В свою чергу позивач жодними належними та допустимими доказами не довів явно занижену (неринкову) ціну нерухомого майна, що було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, відсутність оплати ціни за оспорюваним договором, обізнаність відповідача [PERSON] про наявність будь-яких обтяжень нерухомого майна, існування зловмисної домовленості між сторонами оспорюваного договору. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати інакше ніж як те, що [PERSON] добросовісно покладався на відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та був переконаний, що набуває право на квартиру вільною від прав інших осіб та без обтяжень. Додатково суд враховує і таке. Іпотека є правом на чужу річ (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року у справі N 520/1185/16-ц). У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ч.ч. 1,2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження N 12-44гс20) вказано, що: «7.21. З огляду на наведені у постанові в справі N 922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі N 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного упостанові від 16 вересня 2015 року у справі N 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі N 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі N 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі N 643/19761/13-ц. 7.22. Означена конкретизація висновків полягає у такому: - скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; - запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; - при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено, що: «9.8. У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. 9.9. Як зазначено вище (див. розділ 7 постанови) при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. 9.10. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно». Цей суд зауважує, що за відсутності у реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, а тому у випадку якщо позивач у цій справі вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту могло би бути звернення позивача з вимогою про визнання права іпотеки стосовно іпотечного майна. Саме на такий спосіб захисту звертає увагу Верховний Суд у постанові від 26.03.2025 року (справа № 334/2049/23). Із урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також того, що дії відповідача [PERSON] були в рамках закону та він є добросовісним набувачем, договір купівлі-продажу був укладений в нотаріальній формі, з додержанням повної процедури перевірки нотаріусом відсутності іпотеки та заборони на відчуження нерухомого майна, договір є відплатним, повна сума вартості майна була сплачена під час укладення договору, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Додатково суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)). Таким чином питання щодо спливу позовної давності не досліджується. Що стосується судових витрат, то суд приходить до наступного висновку. Так, відповідач [PERSON] просить суд стягнути з позивача на свою користь 50000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У постанові від 31.05.2023 року у справі № 757/13974/21-ц Верховний Суд висловив наступну позицію. У ч. 4 ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу саме адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139 та ч. 3 ст. 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)). Таким чином, зважаючи на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, враховуючи те, що відповідачем [PERSON] жодним доказом не підтверджено надання йому правової допомоги в рамках розгляду цієї справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні клопотання [PERSON] про стягнення витрат на правничу допомогу. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed