Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Оболонський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, заборгованості по аліментах та додаткових витрат на дітей. Свої позовні вимоги мотивує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.01.2022 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на користь утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.11.2021 до досягнення дітьми повноліття. 12.05.2022 старшим державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яровим О.В. відкрито виконавче провадження №69003288. За період з 09.11.2021 по 31.03.2023 заборгованість відповідача склала 144987,84 грн. 01.05.2023 заборгованість була погашена. У подальшому, відповідач не сплачував аліменти та внаслідок невиконання рішення суду станом на 03.10.2024 заборгованість по аліментам становить 105169,70 грн. Крім того, позивачем були понесені додаткові витрати на оздоровлення дітей влітку 2024 року на загальну суму 101200,00 грн. З урахуванням наведеного, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 105169,70 грн, неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 211049,94 грн. та додаткові витрати на оздоровлення дітей у розмірі 102000,00 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11.11.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15.01.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2025 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Оболонський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, заборгованості по аліментах та додаткових витрат на дітей, задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у сумі 196181,45 грн, у решті заявлених позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] судовий збір у розмірі 1961,81 грн. в дохід держави. 09.06.2025 до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2025 , в якій просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення у справі, скасувати заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2025 та призначити справу до судового розгляду. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25.06.2025 поновлено [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2025 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Оболонський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, заборгованості по аліментах та додаткових витрат на дітей; заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2025, у цивільній справі №756/12674/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Оболонський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, заборгованості по аліментах та додаткових витрат на дітей задоволено; скасовано заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2025 у цивільній справі №756/12674/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Оболонський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, заборгованості по аліментах та додаткових витрат на дітей. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 13.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася. При цьому, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Серед іншого, зазначив, що має проблеми зі здоров`ям, перебував в лікарні, тому не мав змоги працювати фізично та сплачувати своєчасно аліменти, у зв`язку з чим мав заборгованість з їх сплати, проте наразі заборгованість відсутня. Позовні вимоги про стягнення додаткових витрат не визнає, оскільки відповідач не бачить дітей. Уповноважений представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд, заслухавши учасника судового провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що сторони мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.02.2024 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.02.2024. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.01.2022 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 09.11.2021 і до досягнення дітьми повноліття. Вказане судове рішення наразі знаходиться на примусовому виконанні у Оболонському відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Сімейним кодексом України (далі -СК України) визначено право та способи захисту у спорах про стягнення аліментів, а також у спорах про стягнення заборгованості з аліментів. За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже є два способи виконання обов`язку батьків, які проживають окремо, в утриманні дитини : за домовленістю (добровільно), або за рішенням суду. Відповідно до частин першої, третьої статті 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. За правилами частини першої статті 187 СК України один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. Вказані норми матеріального права визначають порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні, за заявою платника, поданою відповідно до статті 187 СК України, і саме в цьому випадку закон передбачає право на звернення до суду та стягнення заборгованості за аліментами. Стягнення ж заборгованості за аліментами, які вже стягуються на підставі судового рішення, закон не передбачає. Суд, при наявності спору може лише визначити розмір такої заборгованості, яка має бути стягнена в межах виконавчого провадження, при виконанні рішення суду про стягнення аліментів, і ухвалення окремого (додаткового) рішення суду про стягнення цієї заборгованості не потребує. Позивач у цій справі просить стягнути заборгованість за аліментами у розмірі 105169,70 грн, стягнення якої не може бути самостійним предметом позову, оскільки підлягає стягненню державним виконавцем у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10.01.2022 про стягнення аліментів. Про наявність спору щодо визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів позивач не зазначає. Наведене ґрунтується на висновках, викладених у постанові Верховного Суду 10 квітня 2024року №761/43598/21. Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення заборгованості зі сплати аліментів. Щодо вимог про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дітей, суд виходить з наступного. Статтею 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. Згідно з ч. 3 ст. 71 цього Закону розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" (ч. 4 ст. 71 цього Закону). У ч. 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного 12.10.2022 старшим державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яровим О.В., заборгованість [PERSON] за виконавчим листом №756/17106/21 виданим Оболонським районним судом міста Києва, за період з листопада 2021 року по вересень 2022 року, станом на 01.10.2022 складає 78129,20 грн. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеним 05.04.2023 старшим державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яровим О.В., заборгованість [PERSON] за виконавчим листом №756/17106/21 виданим Оболонським районним судом міста Києва, за період з листопада 2021 року по березень 2023 року, станом на 01.04.2023 складає 144987,84 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного 12.09.2024 старшим державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яровим О.В., заборгованість [PERSON] за виконавчим листом №756/17106/21 виданим Оболонським районним судом міста Києва, за період з квітня 2023 року по серпень 2024 року, станом на 01.09.2024 складає 105169,70 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного 30.05.2025 старшим державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яровим О.В., заборгованість [PERSON] за виконавчим листом №756/17106/21 виданим Оболонським районним судом міста Києва, станом на 01.05.2025 складає 0,00 грн. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач та відповідач у встановленому законом порядку зверталися до суду із скаргою на дії державного виконавця щодо складених розрахунків заборгованості по аліментах. Отже, відповідач не сплачував аліменти на утримання дітей у повному обсязі, за спірний період. При цьому, відповідач не звертався до суду з позовом про зміну розміру аліментів, не ставив питання про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. За таких обставин, зазначений розмір боргу за спірний період по аліментам відповідачем позивачеві не була сплачена. У матеріалах справи відсутні докази, які б засвідчували існування спору між стягувачем та боржником [PERSON] з приводу розміру заборгованості відповідача за аліментами. Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму (такий механізм нарахування пені наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, від 03 квітня 2019 року № 333/6020/16-ц та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Суд, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується. Така ж правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21. Як вбачається, позивачем у поданому розрахунку вказано, що пеня за прострочення сплати аліментів на утримання дітей за період з листопада 2021 року по серпень 2024 року, яка підлягає стягненню, складає 211049, 94 грн. Перевіривши правильність проведеного розрахунку, судом встановлено, що позивач при нарахуванні пені не врахував, що відповідачем було перераховано кошти у червні 2023 року у розмірі 7115,67 грн., у лютому 2024 року у розмірі 1197,94 грн, у липні 2024 року у розмірі 8000,00 грн та у серпні 2024 року у розмірі 17000,00 грн., що відображено у розрахунку, складеному державним виконавцем. Крім того, позивачем не враховано, що з квітня 2023 року сума аліментів, яка підлягає стягнення відповідно до розрахунків виконавця становить 7114,96 грн. У зв`язку з цим, суд самостійно провівши розрахунок пені за прострочення відповідачем сплати аліментів за вказаний період, встановив, що сума пені становить 196181,45 грн. Водночас, слід зазначити, що сума пені за прострочення відповідачем сплати аліментів на утримання дітей не перевищує 100% заборгованості, на яку вона нараховується. Разом з тим, положеннями ч. 2 ст. 196 СК встановлено, що максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Згідно із ч. 14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів; за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки - у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів; за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, - у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу. Суд вважає, що одночасне стягнення пені та штрафів на користь одержувача аліментів за відповідний період становитиме надмірний тягар для платника аліментів та застосовує положення ч. 2 ст. 196 СК України. За таких обставин розмір пені, що стягується, підлягає зниженню на розмір застосованих до відповідача заходів примусового виконання штрафу, та дорівнює 196181,45 грн. (196181,45 грн. пені - 17528,28 грн. штрафу за період з квітня 2023 року по серпень 2024 року = 196181,45 грн.). У пункті 22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх слати у виді неустойки (пені) настає за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Отже, стягнення пені, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (вказана правова позиція викладена у постанові КЦС у складі ВС у постанові від 19.01.2022 у справі № 711/679/21). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, оцінюючи обставини, на які посилається відповідач, зокрема, що з 24.05.2022 по 06.06.2022 він перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні «Кардіологія» Комунального некомерційного підприємства Богуславської міської ради «Богуславська центральна лікарня», а також неодноразово звертався до лікарів за медичною допомогою, суд вважає, що відповідач всупереч покладеному на нього обов`язку доказування не довів, що заборгованість по аліментах утворилась з незалежних від нього причин, а саме внаслідок втрати ним можливості працювати та отримувати дохід. Суд враховує, що відповідачем не наведені факти і не надані відповідні докази на їх підтвердження, які б свідчили, що відповідач, зокрема, втратив роботу, не працює або умови його праці чи зайнятості суттєво змінилися після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів або після виникнення у нього заборгованості по сплаті аліментів; що він перебуває на обліку як безробітний чи отримує іншу соціальну допомогу; не надані відповідачем і відомості щодо розміру його доходів у спірний період та будь-які пояснення щодо джерел коштів на його проживання, лікування, утримання майна тощо; доказів щодо оформлення ним інвалідності чи формалізації у інший спосіб його стану непрацездатності; доказів звернення відповідача з позовом про зменшення розміру аліментів чи про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам. Хоча суд певною мірою і погоджується з доводами відповідача про те, що наслідки захворювання можуть впливати на спосіб життя, роботи та розмір доходів відповідача, проте зважає, що надані відповідачем медичні документи не містять у своїх висновках і рекомендаціях протипоказання чи обмеження на виконання якої-небудь роботи. Таким чином, суд не бере до уваги доводи сторони відповідача, оскільки вони не дають обґрунтованих підстав для відмови у нарахуванні неустойки (пені) за невиконання аліментних зобов`язань. Ураховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку частково задовольнити заявлені позовні вимоги у цій частині. Стосовно позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених додаткових витрат на утримання дітей, слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст. 150, ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні. Відповідно до вимог Закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, зазначено, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати, тобто надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. Додаткові витрати заявляються у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини або які пов`язані з розвитком здібностей дитини. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що нею особисто понесені додаткові витрати на їх спільних з відповідачем дітей [PERSON] та [PERSON] . У перелік додаткових витрат на дитину позивач включає витрати на оздоровлення в дитячому таборі «Карамель» у період 15.06.2024-24.06.2024, 11.07.2024-22.07.2024, 25.07.2024-05.08.2024, 08.08.2024-18.08.2024 на загальну суму 101200,00 грн. При цьому, позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на оздоровлення в розмірі 102000,00 грн. Виходячи зі змісту положень статті 185 СК України можна дійти висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов та їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тобто, заявляючи разові, періодичні або постійні витрати, необхідно надати суду докази усієї суми витрат та їх необхідність, тобто, якщо це витрати, пов`язані з розвитком здібностей дитини, то суду необхідно надати рекомендації щодо навчання дитини, підтвердити витрати, пов`язані з придбанням усіх необхідних знарядь або інструментів та вказати періодичність їх придбання. Або ж якщо це витрати, пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, а також вартість ліків, які необхідно придбавати дитині та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво) і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Відповідно до вимог закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається із матеріалів, 14.06.2024 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання послуг №1, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати послуги відпочинку відпочиваючих [PERSON] та [PERSON] у Тренінговому проекту «Карамель» з 15.06.2024 по 24.06.2024, вартість послуги 27000,00 грн за двох дітей. 10.07.2024 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання послуг №2, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати послуги відпочинку [PERSON] та [PERSON] у Тренінговому проекту «Карамель» з 11.07.2024 по 22.07.2024, вартість послуги 30800,00 грн за двох дітей. 24.07.2024 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання послуг №3, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати послуги відпочинку [PERSON] у Тренінговому проекту «Карамель» з 25.07.2024 по 05.08.2024, вартість послуги 16400,00 грн. 06.08.2024 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання послуг №4, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати послуги відпочинку [PERSON] та [PERSON] у Тренінговому проекту «Карамель» з 08.08.2024 по 18.08.2024, вартість послуги 27000,00 грн за двох дітей. При цьому, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять документів, які б підтверджували здійснення перерахування позивачем коштів ФОП [PERSON] на виконання умов вищезазначених договорів. Крім того, відсутні докази, щодо наявності у дітей потреби на оздоровлення та відпочинку у Тренінговому проекті «Карамель», що викликані особливими обставинами, позивачем не доведено необхідності здійснення витрат у таких розмірах, переваг обраного місця порівняно з іншими виходячи з потреб дітей. Позивачем також не наведено погодження такого вибору з батьком дітей. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правових висновків Верховного суду у постановах від 30.01.2019 у справі № 205/4622/16-ц, від 30.07.2018 у справі №522/6424/16-ц, від 26.09.2018 у справі №761/6933/17, від 10.01.2019 у справі № 369/11745/16ц, не відносяться до додаткових витрат наступні: витрати одного з батьків на відвідування дитиною спортивної секції та дитячого гуртка, витрати з придбання канцелярських товарів, одягу та взуття, витрати позивача на літній відпочинок за умови, якщо місце відпочинку дитини обиралось позивачем на власний розсуд, без узгодження з відповідачем, витрати на відвідування дитиною приватного дитячого садка. Відтак, понесення витрат на оздоровлення та відпочинок у Тренінговому проекті «Карамель», є добровільним і самостійним волевиявленням позивача. Стороною позивача не доведено, що оздоровлення та відпочинок у Тренінговому проекті «Карамель» зумовлені особливими обставинами, а тому вказані витрати не можуть вважатись понесеними за особливих обставин. Отже, на думку суду позивач не довела належними та допустимими доказами, що витрати, які позивач віднесла до додаткових витрат, були викликані особливими обставинами, тому у задоволенні вимог у цій частині слід відмовити. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши наявні докази, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 196181,45 грн. У решті позовних вимог, слід відмовити. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial