Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

10.06.2024 р. до суду звернувся керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Васильківської міської ради Київської області до [PERSON] про витребування земельної ділянки. 05.03.2025 р. від представника [PERSON] адвоката Дуля Т.В. надійшли письмові пояснення по справі, в яких вона просила суд відмовити у позові. В судовому засіданні представники підтримали позов та просили задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не прибули, про розгляд справи судом повідомлялися належно. Заслухавши представників, дослідивши матеріали позову, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42023102040000061 від 14.03.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України, виявлені порушення інтересів держави, а саме встановлено факт вибуття з власності територіальної громади міста Василькова, Київської області земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , (кадастровий номер 3210700000:01:007:0002), при наступних обставинах. Так, приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Люзняк С.В., 29.10.2021 р. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 61255688, відповідно до якого за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210700000:01:007:0002 площею 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2492428032120. Підставою для прийняття приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Люзняк С.В. рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на вказану вище земельну ділянку стало рішення Шістдесят п`ятої позачергової сесії сьомого скликання Васильківської міської ради Київської області від 09.06.2020 № 02.117-65п/ч-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] ». Проте, цього дня - 09.06.2020 р. Васильківською міською радою було прийняте лише одне рішення «Про звернення до Президента України, Голови Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Київської обласної державної адміністрації, депутата Верховної Ради України Олександра Дубінського щодо залишення місту Васильків статусу адміністративного центру Васильківського району», що підтверджується листом Васильківської міської ради Київської області № 351/01-23 від 07.06.2023, Протоколом засідання шістдесят п`ятої позачергової сесії Васильківської міської ради VII скликання від 09.06.2020 та протоколом огляду веб-ресурсу від 08.06.2023. Крім того, відповідно до інформації Васильківської міської ради Київської області № 425/01-23 від 29.06.2023 у «Центрі надання адміністративних послуг» Васильківської міської ради та загального відділу секретаріату Васильківської міської ради від [PERSON] , або уповноваженої нею особи, письмових заяв про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або в оренду по [ADDRESS] не зареєстровано. Цією ж відповіддю повідомлено, що на Шістдесят п`ятій позачерговій сесії Васильківської міської ради сьомого скликання, яка відбулася 09.06.2020 р.,рішення № 02.117-65п/ч-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] » не приймалося. У подальшому, 17.11.2021 р. між [PERSON] , від імені та в інтересах якої, на підставі довіреності від 28.10.2021 р., посвідченої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Здоренком О.М., зареєстрованої в реєстрі за № 1636, діяв [PERSON] та [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 га, кадастровий номер 3210700000:01:007:0002, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до договору купівлі-продажу, [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 га, кадастровий номер 3210700000:01:007:0002. Відповідно до п. 1.3. договору, земельна ділянка належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 05.11.2021, державним реєстратором приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Люзняк С.В. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 2492428032120, номер запису про право власності 44752899. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 1596. При цьому, за змістом довіреності від 28.10.2021 посвідченої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Здоренком О.М. та зареєстрованої в реєстрі за № 1636, [PERSON] , уповноважила [PERSON] представляти її інтереси у всіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування, в тому числі з питання оформлення всіх необхідних документів, розпорядження нерухомим майном, а саме: земельною ділянкою площею 0,1 га, що розташована в [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3210700000:01:007:0002. Таким чином, [PERSON] , достовірно знаючи про те, що до вказаної земельної не має жодного відношення, а також про відсутність рішення Васильківської міської ради про передачу їй земельної ділянки з кадастровим номером 3210700000:01:007:0002, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вказала її технічні характеристики у довіреності від 28.10.2021 р., в тому числі кадастровий номер, уповноваживши [PERSON] діяти від свого імені щодо неї. Більш того, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 3210700000:01:007:0002 загальною площею 0,1 га, що розміщена по [ADDRESS] у Державному земельному кадастрі зареєстровані 10.09.2021, хоча в рішенні шістдесят п`ятої позачергової сесії сьомого скликання Васильківської міської ради Київської області від 09.06.2020 № 02.117-65п/ч-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] », кадастровий номер 3210700000:01:007:0002 вже був зазначений. При цьому, відомості про реєстрацію вказаної земельної ділянки внесені на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] . Вказаний проект землеустрою розроблений ФОП [PERSON] , на підставі заяви [PERSON] від 23.03.2021 про розроблення проекту землеустрою та рішення Васильківської міської ради Київської області «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] », прийнятого 22.07.2019 р. на П`ятдесят третій сесії сьомого скликання. Разом з тим, відповідно до інформації Васильківської міської ради Київської області від 07.07.2023 № 458/01-23 [PERSON] , [PERSON] (або уповноважені ними особи) не зверталися до Васильківської міської ради з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] . Цією відповіддю засвідчено, що на п`ятдесят третій сесії Васильківської міської ради сьомого скликання від 22.07.2019 р. рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] » не приймалося. Отже, Васильківська міська рада Київської області не приймала рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по [ADDRESS] ані [PERSON] , ані [PERSON] , а також не приймала рішення про безоплатну передачу вказаної земельної ділянки, що свідчить про незаконне вибуття з володіння Васильківської територіальної громади Київської області земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210700000:01:007:0002 поза її волею. Так, пунктом 7 ст. 92 Конституції України визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Пунктом «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Згідно з п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, на землю. Правомочності власника землі на території міста Василькова від імені територіальної громади здійснює Васильківська міська рада Київської області, яка відповідно до ст. ст. 9, 12 Земельного кодексу України наділена державою повноваженнями (ст. 122 Земельного кодексу України) щодо розпорядження землями територіальної громади міста, зокрема, щодо передачі комунальних земельних ділянок у власність чи користування громадянам та юридичним особам відповідно до Земельного кодексу України. Враховуючи, що спірна земельна ділянка розташована на території міста Василькова, остання в силу норм Закону (ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України) через її територіальне розташування в межах цього населеного пункту належить до комунальної власності територіальної громади міста Василькова, а тому право власності на земельну ділянку, а відповідно і право розпорядження нею, у тому числі щодо розгляду та вирішення питання про передачу її у власність або користування, відповідно до ст. ст. 12, 122 Земельного кодексу України належить саме Васильківській міській раді Київської області як особі, яка діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Згідно ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. У подальшому, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права власності на земельну ділянку із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України. Разом з тим, як вже було зазначено, Васильківська міська рада Київської області рішення від 09.06.2020 № 02.117-65п/ч-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] » не приймала, відповідний проект землеустрою не затверджувала, а тому вказане рішення не може бути законною правовою підставою для набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, її подальшої державної реєстрації, не породжує правових наслідків та не надає прав на її подальше відчуження. За приписами ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, як то передбачено нормами ст. 319 Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана позиція узгоджується з позицією Великої палати Верховного суду, викладеної у постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Отже, саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння. Крім того, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння власника, тощо). За приписами п. 3 частини 1 ст. 388 Цивільного кодексу України можливість витребувати майно від добросовісного набувача залежить від відсутності у діях власника майна волі на передачу майна. Оскільки, добросовісне набуття у розумінні ст. 388 Цивільного кодексу України, можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із незаконного володіння. Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника Васильківської територіальної громади Київської області в особі Васильківської міської ради Київської області незаконно поза її волею, оскільки Васильківська міська рада Київської області рішення від 09.06.2020 № 02.117-65п/ч-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] » не приймала. За таких обставин підтверджується відсутність у [PERSON] підстав здійснювати за собою реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210700000:01:007:0002 та подальшу її реалізацію, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 17.11.2021. Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Отже, майно, яке вибуло з володіння власника Васильківської територіальної громади Київської області, в особі Васильківської міської ради Київської області, на підставі рішення, яке останньою не приймалось та у подальшому на підставі правочину, учасником та стороною яких дійсний власник Васильківська міська рада, не була, а сама земельна ділянка відчужена особою, яка не мала на це право, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до вимог ст. ст. 330, 387, 388 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке відчужено поза волею власника, не набувається, оскільки це майно може бути витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, згідно з положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами. Оскільки між Васильківською міською радою Київської області та [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на земельну ділянку, то й спосіб захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий, а саме: витребування майна (ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України). Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210700000:01:007:0002 підлягає витребуванню на користь територіальної громади міста Василькова Київської області в особі Васильківської міської ради Київської області. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, який здійснюється, у тому числі, шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, припинення господарських правовідносин, застосування інших, передбачених законом способів. За таких обставин, враховуючи те, що земельна ділянка площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210700000:01:007:0002 вибула з володіння територіальної громади міста поза волею останньої, належним та ефективним способом захисту прав Васильківської територіальної громади Київської області в особі Васильківської міської ради Київської області є витребування спірної земельної ділянки від останнього набувача [PERSON] . Варто відмітити, що втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Практика ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 р., «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 р., «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 р., «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 р. свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Стаття І Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. В даному випадку звернення прокурора до суду відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі норм ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності. Одним із елементів дотримання принципу пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Відповідач не позбавлений права в подальшому на підставі ст. 661 ЦК України звернутись до суду із відповідним позовом про відшкодування йому компенсації вартості витребуваного майна, що сприятиме принципу пропорційності. При цьому, прокурор звертається до суду з даним позовом для захисту інтересів не конкретної особи, а мешканців територіальної громади, а отже наявний суспільний інтерес. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном. Отже, втручання є законним, має суспільний інтерес та є пропорційним визначеним цілям, оскільки переслідує легітимну мету - захист економічних інтересів держави в особі Васильківської міської ради Київської області, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (п. 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 № 903/129/18, постанова Верховного Суду від 08.06.2022 № 201/2635/18). Також, звертаючи увагу на поведінку останнього набувача спірної квартири, слід зазначити, що продавець [PERSON] за якою 29.10.2021 р. на підставі рішення Васильківською міською радою Київської області рішення від 09.06.2020 № 02.117-65п/ч-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] » зареєстровано право власності, вже 17.11.2021 р. здійснила її відчуження на користь [PERSON] . Зважаючи на відкритий доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з метою усунення ризиків при укладанні правочину, [PERSON] не був позбавлений можливості перевірити зареєстроване право власності за попереднім власником, в тому числі підстави набуття такого права, зокрема наявністю рішення від 09.06.2020 № 02.117-65п/ч-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON] по [ADDRESS] » на сайті Васильківської міської ради, при тому, що продавець за договором, укладеним з ним, здійснив відчуження майна вже через 19 днів після набуття права власності на нього. Крім того, [PERSON] , проявивши розумну обачність, міг дослідити та встановити, що земельна ділянка відчужена на його користь через такий короткий проміжок часу з моменту первинної реєстрації права власності на неї. Отже, втручання у право власності [PERSON] не може вважатися непропорційним та таким, що порушує ст.1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки витребування спірної земельної ділянки надасть змогу територіальній громаді міста Василькова Київської області передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідача. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 753/11965/19, у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 199/4343/17. Враховуючи викладене, на підставі ст. 388 ЦК України спірної земельної ділянки підлягає витребуванню від [PERSON] на користь Васильківської міської ради Київської області, як розпорядника майна територіальної громади, яка є дійсним власником спірної ділянки. Підстави представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво інтересів громадян або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. За нормами ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «Інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Згідно п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету міністрів ради Європи державним учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоб представляти загальні та публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти росії», заява № 42454/02, п. 35). За ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Аналогічні положення містить ст. 1 Земельного кодексу України. Аналіз зазначених приписів законодавства вказує на те, що незалежно від форми власності на конкретну земельну ділянку вона водночас належить усьому Українському народу, а тому перебуває під особливою охороною держави, інтереси якої щодо земель прямо встановлено Конституцією та Земельним кодексом України. При цьому інтереси держави щодо здійснення охорони земель не обов`язково повинні збігатися з інтересами безпосередніх учасників земельних правовідносин, що, однак, не позбавляє державу права вживати заходів до збереження законності у згаданих відносинах. Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України, ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. За нормами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Пунктом 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад, права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада. Так, відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Згідно ст. 18-2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 дійшов висновку, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються. Враховуючи викладене, Васильківська міська рада Київської області є представницьким органом територіальної громади міста, уповноваженим діяти від імені територіальної громади та в її інтересах, у тому числі щодо захисту, охорони, збереження та раціонального використання земель комунальної власності. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є поняття «інтерес держави». В контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18. У цьому випадку, інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів територіальної громади, як власника земельної ділянки, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення збереження, раціонального використання та охорони земель в інтересах нинішнього і майбутнього поколінь. Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Крім того, суспільний інтерес у справі полягає у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади, на земельну ділянку та захист такого права шляхом витребування у комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності всупереч волі територіальної громади. Наведене беззаперечно свідчить про порушення державних та суспільних інтересів, оскільки суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції. При цьому, прокурор, виявивши порушення інтересів держави, зобов`язаний вжити заходи, спрямовані на їх захист. Разом з тим, внаслідок незаконного вибуття з власності Васильківської міської ради Київської області земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210700000:01:007:0002, Васильківська міська рада Київської області позбавлена можливості розпоряджатися нею із вигідним для себе ефектом та результатом, зокрема, економічним чи соціальним (надати в оренду, безоплатно передати учасникам бойових дій тощо). Водночас, Васильківська міська рада Київської області неналежним чином здійснює повноваження, покладені на неї чинним законодавством, для захисту інтересів держави. Так, остання як власник зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреним їй майном, в тому числі земельними ділянками, забезпечувати їх ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими особами права власності - невідкладно реагувати. Натомість, Васильківська міська рада Київської області функції власника щодо земельної ділянки ігнорувала та вчасно не виявила факту незаконної реєстрації права власності на землю, що призвело до її незаконного вибуття з власності територіальної громади міста Василькова, чим порушено права та охоронювані інтереси держави в особі територіальної громади міста Василькова Київської області. При цьому, незважаючи на факт вибуття спірної земельної ділянки наслідок незаконної реєстрації права власності ще у жовтні 2021 року, обізнаність про це Васильківської міської ради Київської області з листів Дніпровської окружної прокуратури міста Києва від 15.06.2023 р. № 50-4454 ВИХ-23, від 03.07.2023 р. № 50-5045 ВИХ-23, від 25.08.2023 р. № 50-6595 ВИХ-23 та від 24.11.2023 р. № 50-8894 ВИХ-23 Васильківською міською радою жодних заходів на захист інтересів держави, у тому числі позовного характеру, не вжито. Вказане свідчить про неналежне виконання Васильківською міською радою Київської області як уповноваженими органом покладених на неї функцій по захисту інтересів держави. Більш того, на лист Дніпровської окружної прокуратури міста Києва від 24.11.2023 р. № 50-8894 ВИХ-23 Васильківська міська рада Київської області, повідомила, що у зв`язку із наявністю у Дніпровської окружної прокуратури міста Києва належних та допустимих доказів, що свідчать про незаконне вибуття з власності Васильківської міської ради Київської області спірної ділянки, остання просить звернутися до суду органи прокуратури в її інтересах. Отже, нездійснення Васильківською міською радою Київської області захисту порушених інтересів держави у даному випадку є очевидним та беззаперечно є підставою для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до положень п.п. 38-40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. справі № 912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувані порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Щоб інтереси держави не залишились незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 та від 08.02.2019 р. у справі № 915/20/80. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 4, 12, 20, 56, 163, 175 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

Outcome: approved