Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

22.04.2025 року до суду надійшла зазначена позовна заява в якій позивач просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Вимоги позову обгрунтовані тим, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року №1112 затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій. Так додатком №10 будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.06.2018 року №981 «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир» квартира [ADDRESS] зарахована до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передана до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. 21.08.2018 року на квартиру [ADDRESS] зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Як зазначає позивач, відповідач з 21.06.2016 року зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , однак не проживає в ній. На підставі положень статей 71, 72 ЖК України, статей 317, 319, 391 ЦК України та статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач звернувся до суду з цим позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та просив задовольнити заявлені вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання сп рави, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не надійшов. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи, як зазначено в заяві. А тому на підставі положень статей 223 та 280 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання та заочний розгляд справи. Оцінивши в сукупності надані суду докази, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог на підставі наступного. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні в житловому приміщенні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності одночасно двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. В той же час варто зазначити, що положення статей 71 та 72 ЖК УРСР застосовується до правовідносин, які виникли щодо неприватизованого житла. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення статей 316, 317, 391, 405 ЦК України застосовуються до житла, яке належить на праві власності. Як встановлено судом, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №1112 від 10.12.2010 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації передано, зокрема і будинок [ADDRESS] . Крім того, за вказаним розпорядженням районним адміністраціям надано право забезпечувати захист майнових та немайнових прав територіальної громади м.Києва (п.4.16 Розпорядження). Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №981 від 07.06.2018 року «Про зарахування до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир», зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано їх до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, квартиру [ADDRESS] . На підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.06.2018 року №329, квартиру [ADDRESS] закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва». 21.08.2018 року право власності Київської міської ради на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване на підставі зазначеного вище розпорядження №981 від 07.06.2018 року . З 21.06.2016 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Києва перебувала справа № 761/10147/15-ц за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорноног Лариса Віталіївни про визнання права власності, витребування майна та відновлення становища яке існувало до порушення та зустрічним позовом [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності. Перший заступник прокурора прокуратури Шевченківського району м. Києва звернувся до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради та просив визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за Київською міською радою, витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва зазначену квартиру, скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 13.01.2014 р. за № 98541856 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та рішення державного щодо реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] . Представник [PERSON] звернувся до суду зі зустрічним позовом про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва відмовлено. В задоволенні зустрічного позову представника [PERSON] відмовлено ( https://reyestr.court.gov.ua/Review/54674832). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 16.07.2016 року апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва - задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015 року - в частині відмови у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах Київської міської ради скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення наступного змісту. Позовні вимоги задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві від 13 січня 2014 року № 9851856 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , податковий номер [NUMBER] . Витребувано від [PERSON] на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,66 кв.м. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 17 січня 2014 року за № 10041311 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . В задоволенні інших позовних вимог першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах Київської міської ради - відмовлено. Рішення суду першої інстанції в іншій частині залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/58927036). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року касаційну скаргу [PERSON] , який діє через представника [PERSON] , відхилено. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах Київської міської ради залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/64890538). Так судами встановлено, що незважаючи на те, що з моменту відмови [PERSON] від раніше займаної власної квартири [ADDRESS] , спірна квартира перебувала до грудня 2010 року у комунальній власності територіальної громади Шевченківського району м.Києва, а в подальшому у комунальній власності територіальної громади м.Києва, 27 листопада 2007 року між членом біржі - ТОВ «А.Н.ШАП» в інтересах продавця - держави в особі Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Києва та членом біржі - ТОВ «А.Н.Компас» в інтересах покупця [PERSON] укладений біржовий контракт № Т-428/07, згідно з яким продавець продав, а покупець купив двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Біржовий контракт від 22 листопада 2007 року, зареєстрований на Київській універсальній біржі за №Т-428/07, у порушення вимог закону нотаріально посвідчений не був, наявні підстави вважати біржовий контракт нікчемним. Крім того, за повідомленням Київської універсальної біржі від 6 березня 2015 року. 22 листопада 2007 року біржові контракти стосовно відчуження жилих приміщень за адресою: [ADDRESS] не укладалися та не реєструвалися. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право приватної власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] . Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві 13 січня 2014 року. 17 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. На підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, прийнятого державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноног Л.В. від 17 січня 2014 року зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Зважаючи на те, що спірна квартира незаконно вибула із власності територіальної громади м.Києва за відсутності її волевиявлення, відчужена [PERSON] , яка не мала права її відчужувати, за відплатним договором від 17 січня 2014 року, квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст.388 ЦК України на користь розпорядника майна територіальної громади м.Києва. Так як зазначені обставини встановлені рішенням суду, вони у відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Аналізуючи матеріали справи вбачається, що власник квартири [PERSON] зареєстрував [PERSON] у вказаній квартирі [INFO] . Відповідач в судове засідання не з`явився, не надав доказів підстав його реєстрації в квартирі [ADDRESS] та не надано доказів що він на даний час там проживає. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Згідно з п.50 зазначеного Порядку, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником); 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). При зверненні до суду з позовом позивач посилався на положення статей 71, 72 ЖК України та статей 317, 319, 391 ЦК України. В той же час оскільки квартира [ADDRESS] належить на праві власності територіальній громаді, до правовідносин які виникли між сторонами не підлягають застосуванню положення статей 71 та 72 ЖК УРСР. Актом обстеження від 30.01.2025 року складеного комісією Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району» встановлено, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає, квартира опечатана. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, оскільки це створює відповідні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власником своїм майном, відповідач втратив право користування квартирою, тому суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved