Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

позивач ТОВ «Коллект Центр» через представника Ткаченко М.М. звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 вересня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики №77775264, за яким відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 2000,00 грн., строком користування на 20 днів, тобто до 08.10.2021 року, які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом у розмірі 1,99% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Разом із тим, згідно Договору факторингу №22/02/2022 від 22.02.2022 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке згідно Договору факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023 року відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь позивача ТОВ «Коллект Центр», де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Договором позики №77775264 від 18 вересня 2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 6309,66 грн. Проте, відповідач не виконав своїх кредитних зобов`язань перед первісним кредитором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку відповідач добровільно не погашає, що становить загальну суму заборгованості в розмірі 6309,66 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 2000 грн.; заборгованість за процентами становить 4309,34 грн. та нараховані 3% річних в сумі 0,32 грн. Крім того, 22 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №4963700, за яким відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 15000,00 грн., строком користування на 15 днів, тобто до 07.10.2021 року, зі сплатою комісії за надання кредиту одноразово в сумі 2850 грн. (19% від суми кредиту), які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом у розмірі 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, що становить 4500 грн. Разом із тим, згідно Договору факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке згідно Договору факторингу №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь позивача ТОВ «Коллект Центр», де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Договором про споживчий кредит №4963700 від 22 вересня 2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 110850,00 грн. Проте, відповідач не виконав своїх кредитних зобов`язань перед первісним кредитором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку відповідач добровільно не погашає, що становить загальну суму заборгованості в розмірі 110850,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 15000 грн.; заборгованість за процентами становить 95850,00 грн. Крім того, 12 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики №3431400236-133904, за яким відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 1000,00 грн., строком користування на 14 днів, тобто до 26.10.2021 року, які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом у розмірі 1,95% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Разом із тим, згідно Договору факторингу №15-02/22 від 15.02.2022 року ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке згідно Договору факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023 року відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь позивача ТОВ «Коллект Центр», де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Договором позики №3431400236-133904 від 12 жовтня 2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 5973,00 грн. Проте, відповідач не виконав своїх кредитних зобов`язань перед первісним кредитором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку відповідач добровільно не погашає, що становить загальну суму заборгованості в розмірі 5973,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 1000 грн.; заборгованість за процентами становить 4973,00 грн. Оскільки відповідач добровільно не погашає вищевказану заборгованість за кредитами та позиками на загальну суму в розмірі 123132,66 грн., що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Ухвалою судді від 01.07.2025 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 14.10.2025 року в порядку вимог статті 84 ЦПК України задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів щодо перерахування відповідачу кредитних коштів. Так, постановлено витребувати у АТ «КБ «ТАСКОМБАНК» виписку про рух коштів за період із 18.09.2021 по 29.09.2021 по картковому рахунку, відкритого на платіжну карту відповідача [PERSON] за № [NUMBER] та докази зарахування коштів у сумі 2000,00 грн. від 18.09.2021 та в сумі 15000,00 грн. від 22.09.2021, а також витребувано у АТ «Універсал Банк» виписку про рух коштів за період із 12.10.2021 по 19.10.2021 по картковому рахунку, відкритого на платіжну карту відповідача [PERSON] за № [NUMBER] та докази зарахування коштів у сумі 1000,00 грн. від 12.10.2021. Представник позивача за довіреністю Юзипчук М.В. в судове засідання не з`явився, направивши клопотання від 18.11.2025, у якому просив проводити розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, направивши до суду відзив на позовну заяву (вх. №4737 від 10.07.2025), у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки не погоджується із доводами позовної заяви із таких мотивів. Зокрема, відповідач заперечував проти об`єднання в позовній заяві вимог, підставами яких є три різні кредитні договори від 12.20.2021, від 22.09.2021 та від 18.09.2021, що є грубим порушенням порядку об`єднання позовних вимог згідно ч. 1 ст. 188 ЦПК України. Крім того, відповідач заперечує факт укладення ним вищевказаних кредитних договорів, які він вважає неукладеними, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази цьому, а наявні копії в справі відповідач не укладав, вони не містять генерування одноразових ідентифікаторів, а також відповідач не погоджував кабальні процентні ставки спірних кредитних договорів. Крім того, відповідач вважає незаконними нарахування позивачем процентів за користування спірними кредитами поза строками позики та кредитування, які не містили його згоди на їх пролонгацію. Зокрема, за договором від 12.10.2021 строком 14 днів виправданим є нарахування у сумі 273 грн. (1000х1,95%х14); за договором від 22.09.2021 строком 15 днів - 11250 грн. (15000х5%х15); за договором від 18.09.2021 строком 30 днів - 796 грн. (2000х1,99%х30), а тому відповідач вважає безпідставними заявлені позивачем вимоги про стягнення решта суми (різниця між цим розрахунком та заявленим у позовній заяві). Крім того, відповідач [PERSON] покликався на відсутність доказів переходу до позивача прав вимоги від первісних кредиторів, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів цьому, зокрема на підтвердження оплати за договором. Також відповідач оспорює факт перерахування йому коштів (тіла кредиту), зокрема через відсутність первинних документів, що підтверджують наявність заборгованості та її розміру згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які в матеріалах справи відсутні. Відтак, у поданому відзиві відповідач [PERSON] просив урахувати надані ним письмові пояснення та відмовити у задоволенні позовних вимог до нього про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а також просив покласти на позивача судові витрати. Позивач ТОВ «Коллект Центр» скористалося своїм процесуальним у порядку статті 179 ЦПК України, направивши до суду відповідь на відзив (вх. №5096/25 від 24.07.2025), де представник позивача, заперечуючи доводи відзиву на позовну заяву, звертає увагу суду на те, що позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій об`єднано декілька однорідних вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення, однорідністю позовних вимог та поданими доказами, до одного і того ж відповідача, що відповідає положенням ч. 2 ст. 188 ЦПК України. Крім того, представник позивача вважає укладеними спірні кредитні договори (Договір позики №77775264 від 18.09.2021 року; Договір про споживчий кредит №4963700 від 22.09.2021 року; Договір позики №3431400236-133904 від 12.10.2021 року) між відповідачем [PERSON] та первісними кредиторами: ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», оскільки такі були укладені відповідачем дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано [PERSON] шляхом накладення ним електронного підпису одноразовими ідентифікаторами, що згідно положень Закону України "Про електронну комерцію" такі договори прирівнюються до укладених у письмовій формі. Таким чином, представник позивача вважає, що укладені кредитні договори між первісними кредиторами та відповідачем відповідають формі, передбаченій ст. 207, ст. 208, ст. 1047, ст. 1055 ЦК України. Крім того, із наданих документів вбачається, що згадані договори були підписані одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності укладеного кредитного договору, доказів того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать волевиявленню сторін, що також відповідачем не надано. Враховуючи вищенаведене, правове регулювання та наявні в матеріалах справи докази вбачається, що між первісними кредиторами та відповідачем укладено електронний кредитний договір, адже без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також позичальник був ознайомлений з умовами кредитних договорів, висловив своє волевиявлення шляхом їх підписання, що свідчить про прийняття відповідачем таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Крім того, представник позивача заперечує доводи відповідача щодо нарахованих процентів за користування [PERSON] отриманими кредитами, оскільки в наданих позивачем розрахунках заборгованості (розрахунку і первісного кредитора, і фактора) чітко вказано, із чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору, та за який період вона була нарахована. Таким чином, на думку представника позивача, відсутні підстави для сумніву у правильності здійснених кредитором розрахунків. Отже, представник позивача вважає, що розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитних договорів, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Також відповідач [PERSON] узгодив усі істотні умови кредитних договорів із первісними кредиторами, строки кредитування та пролонгації таких договорів, як також розміри процентів були узгодженими відповідачем. Відтак, представник позивача вважає розміри нарахованої заборгованості відповідача обгрунтованими, що відповідає умовам укладених договорів кредиту та позики. У справі, що розглядається, заборгованість складається із: заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за відсотками; нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору. Також представник позивача звертає увагу суду на недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання і те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання умов договору та контррозрахунок заборгованості, здійснений відповідачем, відповідно до погоджених умов договору. Крім того, представник позивача зауважує, що заборгованість позивач не нараховував, а звернувся до суду із позовом до боржника про стягнення заборгованості виключно із сумою, яка була передана в рамках підписаних договорів про відступлення права вимоги. Щодо відступлення права вимоги представник позивача наголошує, що за договорами факторингу права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників. Так, матеріали справи містять докази сплати грошових коштів за договором факторингу, а також Акт приймання-передачі реєстру боржників та сам реєстр боржників, де за договором №3431400236-133904 зазначений відповідач під номером 109213, за договором №77775264 - під номером 107880 зазначений відповідач, за договором №496370 - під номером 22829 зазначений відповідач, а також витяги з наданих реєстрів складені для зручності сприйняття інформації та пошуку боржника в реєстрі. Щодо доказів отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів представник позивача покликався на те, що на виконання умов укладеного договору №77775264 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 2000,00 грн., що підтверджується листом ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС», відповідно до якого 18.09.2021 року здійснено переказ грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , який належить позичальнику, у сумі 2000,00 грн. На виконання умов укладеного договору №963700, укладеного між відповідачем та ТОВ "МІЛОАН" позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 15 000,00 грн., що підтверджується листом ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «Елаєнс», відповідно до якого 22.09.2021 року здійснено переказ грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , який належить позичальнику, у сумі 15000,00 грн. (призначення платежу: кошти згідно договору 4963700). Крім того, на виконання умов укладеного договору №3431400236-133904 позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 1000,00 грн., що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення», відповідно до якого 12.10.2021 року здійснено переказ грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] у сумі 1000,00 грн. Відтак, представник позивача просить задовольнити позовну заяву ТОВ «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі. Заперечення щодо відповіді на відзив у порядку, передбаченому ст. 180 ЦПК України, від відповідача [PERSON] до суду не надходило. Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 18 вересня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики №77775264, за яким відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 2000,00 грн., строком користування на 20 днів (до 08.10.2021), зі сплатою процентів за користування цим кредитом у розмірі 1,99% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування ним протягом вказаного періоду (дисконтний період) та в розмірі 2,70% від суми кредиту за кожен день користування цим кредитом після закінчення дисконтного періоду, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Вказаний кредитний договір укладено між сторонами у формі електронного документа із використанням відповідачем електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «[NUMBER]», що підтверджується скріншотом Договору позики №77775264 від 18.09.2021 року та безспірно свідчить про укладення відповідачем такого кредитного договору із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» в електронній формі, що відповідає приписам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а перерахування кредитних коштів проведено на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , що не спростовано відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву. Крім того, 22 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №4963700, за яким відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 15000,00 грн., строком користування на 15 днів (до 07.10.2021), зі сплатою комісії за надання кредиту одноразово в сумі 2850 грн. (19% від суми кредиту), які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом у розмірі 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, що становить 4500 грн., тобто протягом вказаного періоду та в розмірі 5% від фактичного залишку за кожен день користування кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Так, на виконання зазначених вище вимог законодавства, відповідачем [PERSON] було використано електронний підпис із одноразовим ідентифікатором через отримане ним від ТОВ «Мілоан» електронне повідомлення 22.09.2021 року на свій мобільний телефон [NUMBER] у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», згідно якого відповідач підтвердив прийняття умов вказаного Договору про споживчий кредит №4963700 від 22.09.2021 року шляхом підписання його одноразовим ідентифікатором 22.09.2021 року о 10:52 год., що підтверджується скріншотом Договору про споживчий кредит №4963700 від 22.09.2021 року та Процесом оформлення та розгляду заяви 4963700, які безспірно свідчать про укладення відповідачем такого кредитного договору із ТОВ «Мілоан» в електронній формі, що відповідає приписам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а перерахування кредитних коштів проведено на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , що не спростовано відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву. Більше того, як убачається із довідки про ідентифікацію, що вищевказаний кредитний договір укладено між сторонами у формі електронного документа з використанням відповідачем електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «J97958», що додатково спростовує доводи відповідача [PERSON] у поданому відзиві про неукладення ним спірного кредитного договору. Також відповідач [PERSON] отримав у первісного кредитора ТОВ «Мілоан» грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн. шляхом перерахування цих коштів на картковий рахунок відповідача MASTERCARD № [NUMBER] у Таскомбанку, що підтверджується долученим до позовної заяви та наявною у матеріалах справи довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» від 19.09.2024. Крім того, 12 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики №3431400236-133904 (проста позика), за яким відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 1000,00 грн., строком користування на 14 днів (до 26.10.2021), зі сплатою процентів за користування цим кредитом у розмірі 1,95% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування ним протягом вказаного періоду, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Зокрема, як убачається зі скріншоту Договору позики №3431400236-133904 (проста позика) від 12.10.2021, що вказаний кредитний договір укладено між сторонами у формі електронного документа із використанням відповідачем електронного підпису з одноразовим ідентифікатором «[NUMBER]» о 19:37:04 год. від 12.10.2021, що відповідає приписам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а перерахування кредитних коштів у сумі 1000 грн. проведено на картковий рахунок відповідача [PERSON] за [NUMBER]. Відтак, суд вважає доведеними фактичні обставини щодо укладення відповідачем [PERSON] спірних кредитних договорів із первісними кредиторами та отримання від них грошових коштів (кредити та позики), зокрема із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», від якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 2000,00 грн., із ТОВ «Мілоан», від якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000,00 грн., а також із ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», від якого відповідач отримав позику в сумі 1000,00 грн., оскільки такі обставини підтверджуються належними і допустимими доказами, що долучені до справи, які у свою чергу, на думку суду, повністю спростовують заперечення відповідача у поданому відзиві щодо неукладення ним спірних договорів кредиту та позики, а також щодо неотримання ним на умовах повернення кредитних і позикових коштів. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію». Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону). Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України). Згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, Суд виснував про безпідставність доводів позичальника, який покликався на те, що він не підписував кредитний договір у електронній формі та не погоджував його істотні умови, а також про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, підписаного позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При цьому, Судом констатовано, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, як комбінація цифр і/або букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Тотожні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, де Суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в електронній формі, виснував, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 констатовано, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відтак, суди встановили, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «Гоуфінгоу» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору. Подібні правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині). Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно частини першої статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч. 13 ст. 11 цього Закону). Згідно абзацу другого частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Частинами другою і третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній корпії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, а також у паперових копіях електронного доказу, що не вважається письмовим доказом. Згідно частини шостої статті 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Отже, із урахуванням наведеного та усталеної релевантної судової практики Верховного Суду в цій категорії справ, суд вважає доведеними факти: укладення між відповідачем [PERSON] і первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» Договору позики №77775264 від 18 вересня 2021 року, укладення між відповідачем [PERSON] і первісним кредитором ТОВ «Мілоан» Договору про споживчий кредит №4963700 від 22 вересня 2021 року, укладення між відповідачем [PERSON] і первісним кредитором ТОВ ФК «Інкасо Фінанс» Договору позики №3431400236-133904 від 12 жовтня 2021 року за вищевказаних обставин, що об`єктивно спростовує доводи відповідача у відзиві на позовну заяву про заперечення ним фактів укладення спірних договорів кредиту та позики із первісними кредиторами, оскільки Верховний Суд виснує, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, а сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи відзиву в цій частині. В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 525, 611, 612, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Так, як убачається із матеріалів справи, що згідно Договору факторингу №22/02/2022 від 22.02.2022 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило право вимоги заборгованості відповідача [PERSON] за Договором позики №77775264 від 18 вересня 2021 року на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке згідно Договору факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023 року відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь позивача ТОВ «Коллект Центр», де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Договором позики №77775264 від 18 вересня 2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 6309,66 грн. Разом із тим, як убачається із долученого представником позивача Розрахунку заборгованості від 10.01.2023 та Розрахунку заборгованості від 10.06.2025, що заборгованість [PERSON] за Договором позики №77775264 від 18 вересня 2021 року становить загальну суму заборгованості в розмірі 6309,66 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 2000 грн.; заборгованість за процентами становить 4309,34 грн. та нараховані 3% річних в сумі 0,32 грн., права вимоги на яку за вищевказаним договором факторингу перейшли від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» в порядку переуступлення вимог до ТОВ «Вердикт Капітал», а в кінцевому підсумку за Договором факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023, право вимоги до відповідача [PERSON] перейшло до позивача ТОВ «Коллект Центр», як кінцевого кредитора у вищевказаному грошовому зобов`язанні. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «Коллект Центр», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, а також стороною відповідача не доведено належними доказами про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ТОВ «Вердикт Капітал», а тому заперечення відповідача у відзиві в цій частині суд вважає необгрунтованими і такими, що зводяться виключно до його незгоди із розрахунками заборгованості, наданими представником позивача. Крім того, як убачається із матеріалів справи, що згідно Договору факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги заборгованості відповідача [PERSON] за Договором про споживчий кредит №4963700 від 22 вересня 2021 року на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке згідно Договору факторингу №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь позивача ТОВ «Коллект Центр», де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Договором про споживчий кредит №4963700 від 22 вересня 2021 року на загальну суму заборгованості в розмірі 110850,00 грн. Разом із тим, як убачається із долученого представником позивача Розрахунку заборгованості від 10.03.2023 та Розрахунку заборгованості від 10.06.2025, що заборгованість [PERSON] за Договором про споживчий кредит №4963700 від 22 вересня 2021 року становить загальну суму заборгованості в розмірі 110850,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 15000 грн. та заборгованість за процентами становить 95850 грн., права вимоги на яку за вищевказаним договором факторингу перейшли від ТОВ «Мілоан» в порядку переуступлення вимог до ТОВ «Вердикт Капітал», а в кінцевому підсумку за Договором факторингу №10-03/2023/01 від 10.03.2023, право вимоги до відповідача [PERSON] перейшло до позивача ТОВ «Коллект Центр», як кінцевого кредитора у вищевказаному грошовому зобов`язанні. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «Коллект Центр», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, а також стороною відповідача не доведено належними доказами про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами ТОВ «Мілоан» і ТОВ «Вердикт Капітал», а тому заперечення відповідача в цій частині суд вважає необгрунтованими і такими, що зводяться виключно до його незгоди із розрахунками заборгованості, наданими представником позивача. Крім того, як убачається із матеріалів справи, що згідно Договору факторингу №15-02/22 від 15.02.2022 року ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило право вимоги заборгованості відповідача [PERSON] за Договором позики №3431400236-133904 від 12 жовтня 2021 року на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке згідно Договору факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023 року відступило право вимоги вищевказаної заборгованості на користь позивача ТОВ «Коллект Центр», де згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за цим договором до позивача перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] за Договором позики №3431400236-133904 від 12 жовтня 2021 на загальну суму заборгованості в розмірі 5973,00 грн. Разом із тим, як убачається із долученого представником позивача Розрахунку заборгованості від 10.01.2023 та Розрахунку заборгованості від 10.06.2025, що заборгованість [PERSON] за Договором позики №3431400236-133904 від 12 жовтня 2021 року становить загальну суму заборгованості в розмірі 5973,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту складає 1000 грн. та заборгованість за процентами становить 4973 грн., права вимоги на яку за вищевказаним договором факторингу перейшли від ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» в порядку переуступлення вимог до ТОВ «Вердикт Капітал», а в кінцевому підсумку за Договором факторингу №10-03/2023/01 від 10.03.2023, право вимоги до відповідача [PERSON] перейшло до позивача ТОВ «Коллект Центр», як кінцевого кредитора у вищевказаному грошовому зобов`язанні. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «Коллект Центр», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, а також стороною відповідача не доведено належними доказами про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» і ТОВ «Вердикт Капітал», а тому заперечення відповідача в цій частині суд вважає необгрунтованими і такими, що зводяться виключно до його незгоди із розрахунками заборгованості, наданими представником позивача. Крім того, суд вважає помилковими доводи відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву про відсутність доказів переходу до позивача права вимоги від первісних кредиторів, оскільки такі доводи спростовані вищевказаними договорами факторингу та актами прийому-передачі Реєстру боржників за цими договорами, а також долученими до позовної заяви платіжних доручень та платіжних інструкцій на підтвердження оплати за договорами факторингу наступними кредиторами у зобов`язаннях відповідача [PERSON] . Більше того, згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зокрема, у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України). При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні останнього від такого обов`язку в цілому. Однак, відповідач [PERSON] не надав до суду доказів належного виконання ним свого обов`язку перед первісними кредиторами (ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Мілоан», ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», ТОВ «Вердикт Капітал»). Разом із тим, відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «Коллект Центр», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, а також стороною відповідача не доведено належними доказами про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами, а тому заперечення відповідача в цій частині суд вважає необгрунтованими і такими, що зводяться виключно до його незгоди із розрахунками заборгованості, що були надані представником позивача та долучені до позовної заяви. Крім того, суд вважає безпідставними заперечення відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву з приводу «кабальних» процентних ставок за спірними кредитними договорами та незаконними нарахування позивачем процентів за користування спірними кредитами та позиками, поза межами строків позики та кредитування, які не містять згоди відповідача на їх пролонгацію, оскільки такі доводи повністю спростовані вищевказаними фактичними обставинами справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи, зокрема: Договір позики №77775264 від 18.09.2021 року; Договір про споживчий кредит №4963700 від 22.09.2021 року; Договір позики №3431400236-133904 від 12.10.2021 року, якими саме такий розмір процентів за користування отриманими позиками, як і пролонгація кредитних договорів, були узгоджені безпосередньо відповідачем [PERSON] із первісними кредиторами, дистанційно ним підписані та погоджені, а тому суд вважає обгрунтованими нарахування представником позивача відсотків за користування кредитами (позиками), а саме: проценти у розмірі 95850 грн. за Договором про споживчий кредит №4963700 від 22 вересня 2021 року; проценти у розмірі 4309,34 грн. та 3% річних в сумі 0,32 грн. за Договором позики №77775264 від 18 вересня 2021 року; а також проценти в розмірі 4973 грн. за Договором позики №3431400236-133904 від 12 жовтня 2021 року. Крім того, відповідні нарахування процентів за користування кредитом (позикою) мали місце в межах строків цих договорів та згідно їх положень, узгоджених між сторонами та застережених електронними підписами відповідача, які до того ж в судовому порядку відповідачем не оспорювалися. За таких обставин, суд вважає необгрунтованими доводи представника відповідача [PERSON] про нарахування позивачем процентів поза термінами кредитування. Більше того, відповідачем не надано до суду доказів, які спростовували би надані розрахунки заборгованості перед позивачем ТОВ «Коллект Центр» як новим кредитором у грошових зобов`язаннях відповідача, яким також не доведено про відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами (ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Мілоан», ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», ТОВ «Вердикт Капітал»). Крім того, що стосується доводів відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву про заперечення факту перерахування йому коштів (тіла кредиту та позики), зокрема, через відсутність первинних документів, що підтверджують наявність заборгованості та її розміру, які в матеріалах справи відсутні, оскільки такі доводи спростовані витребуваними за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 14.10.2025 року, в порядку вимог статті 84 ЦПК України, доказів щодо перерахування відповідачу кредитних коштів. Так, постановлено витребувати у АТ «КБ «ТАСКОМБАНК» виписку про рух коштів за період із 18.09.2021 по 29.09.2021 по картковому рахунку, відкритого на платіжну карту відповідача [PERSON] за № [NUMBER] та докази зарахування коштів у сумі 2000,00 грн. від 18.09.2021 та в сумі 15000,00 грн. від 22.09.2021, а також витребувано у АТ «Універсал Банк» виписку про рух коштів за період із 12.10.2021 до 19.10.2021 по картковому рахунку, відкритого на платіжну карту відповідача [PERSON] за № [NUMBER] та докази зарахування коштів у сумі 1000,00 грн. від 12.10.2021. Так, згідно Договору позики №77775264 від 18.09.2021 року відповідач [PERSON] отримав у ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» у кредит грошові кошти в розмірі 2000,00 грн. на його картковий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується випискою АТ «ТАСКОМБАНК» про рух коштів за період із 18.09.2021 до 29.09.2021 по картковому рахунку від 31.10.2025 року. Крім того, згідно Договору про споживчий кредит №4963700 від 22.09.2021 року відповідач [PERSON] отримав у ТОВ «Мілоан» у кредит грошові кошти в розмірі 15000,00 грн. на його картковий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується випискою АТ «ТАСКОМБАНК» про рух коштів за період із 18.09.2021 до 29.09.2021 по картковому рахунку від 31.10.2025 року. Крім того, згідно Договору позики №3431400236-133904 від 12.10.2021 року відповідач [PERSON] отримав у ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» у кредит грошові кошти в розмірі 1000,00 грн. на його картковий рахунок № [NUMBER] , що підтверджується випискою АТ «Універсал Банк» про рух коштів за період із 12.10.2021 до 19.10.2021 по картковому рахунку від 05.11.2025 року. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц, де Суд констатував, що на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою із особового рахунку відповідача, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 року в справі №278/2177/15-ц, зокрема, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Така ж правова позиція викладена і в постанові КЦС ВС від 31.05.2022 року в справі №194/329/15-ц, де Суд також виснував, що відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Таким чином, виписка із особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Отже, вищенаведені банківські виписки АТ «ТАСКОМБАНК» та АТ «Універсал Банк», що містяться в матеріалах справи, доводять факт перерахування відповідачу [PERSON] грошових коштів (тіла кредиту та позики), що в свою чергу спростовують доводи відзиву на позовну заяву про відсутність первинних документів, що підтверджують наявність заборгованості та її розміру згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які в матеріалах справи відсутні. Крім того, суд вважає безпідставними доводи відповідача [PERSON] про незаконність, на його думку, об`єднання у позовній заяві вимог, підставами яких є три різні кредитні договори від 12.10.2021, від 22.09.2021 та від 18.09.2021, оскільки таке об`єднання позовних вимог відповідає положенням ч. 1 та ч. 2 ст. 188 ЦПК України, в силу яких в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 188 ЦПК України). При цьому, законодавцем заборонено об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, чи щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам (ч. 4, ч. 5 ст. 188 ЦПК України), чого в цій справі встановлено не було. Інші доводи представника відповідача суд вважає формальними і такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами. Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23). Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» (нового кредитора у зобов`язаннях відповідача) є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому із відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за Договором позики №77775264 від 18 вересня 2021 року в розмірі 6309,66 грн., заборгованість за Договором про споживчий кредит №4963700 від 22 вересня 2021 року в розмірі 110850,00 грн., а також заборгованість за Договором позики №3431400236-133904 від 12 жовтня 2021 року в розмірі 5973,00 грн., а всього заборгованості на загальну суму 123 132,66 грн. При цьому, відповідачем не надано до суду доказів, які би спростовували наданий розрахунок заборгованості перед позивачем ТОВ «Коллект Центр», як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача [PERSON] , а також відповідачем не доведено належними доказами відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попередніми кредиторами: ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Мілоан», ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», ТОВ «Вердикт Капітал». Відтак, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» у повному обсязі. Окрім того, приписами частини першої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні цього позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved