Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 27.01.2021 [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , ПП «Лідер Авто Захід», [PERSON] про визнання недійсним договорів та витребування майна та просять визнати недійсним договір комісії № 3038 від 26.12.2018, укладений між ПП «Лідер Авто Захід» (код ЄДРПОУ 41202762) та [PERSON] щодо продажу т/з марки «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу № 3038 від 26.12.2018 т/з від «Volkswagen Tiguan, 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , укладений між ПП «Лідер Авто Захід» (код ЄДРПОУ 41202762), діючим на підставі Договору комісії № 3038 від 26.12.2018, та [PERSON] ; витребувати від [PERSON] транспортний засіб «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] ; стягнути судові витрати з відповідачів. Свої вимоги мотивує тим, що 19.11.2018 невідомі особи шляхом насильства та погроз поза волею власника заволоділи транспортним засобом «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] (державний номер [NUMBER] ), який належав на праві власності матері позивачів [PERSON] та був у користуванні батька позивачів [PERSON] (колишнього чоловіка [PERSON] ). Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області за заявою [PERSON] проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018160160001088, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.12.2018 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 01.12.2018 до Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області надійшла заява [PERSON] про те, що невстановлені особи 19.11.2018, знаходячись в кафе «Старт» за адресою: [ADDRESS] , вимагали передачі його майна з погрозою насильства, забрали ключі від транспортного засобу марки «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] та поїхали у невідомому напряму. В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що транспортний засіб марки «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , який на праві власності належав [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] ), в подальшому було перереєстровано на іншу особу. Під час проведення досудового розслідування на запит слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області № 48.1-623 від 25.01.2019 територіальним сервісним центром № 5141 МВС України було отримано копії документів щодо реєстрації та перереєстрації та права керування транспортним засобом, а саме: VOLKSWAGEN TIGUAN, 2008 р., кузов № [NUMBER] . В ході огляду зазначених документів було встановлено, що 26.12.2018 було складено договір купівлі-продажу № 3038 на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, ПП «Лідер Авто Захід», за адресою: Волинська область, Луцький р-н, с. Струмівка, вул. Рівненська, 74, корп. Б-2, щодо продажу автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», 2008 року випуску, VIN [NUMBER] , громадянину [PERSON] . Під час огляду договору комісії № 3038 від 26.12.2018 встановлено, що ПП «Лідері Авто захід», надалі «Комісіонер», в особі [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , надалі «Комітент», уклали зазначений договір. 04.03.2019 в якості свідка була допитана [PERSON] , [INFO] , яка показала, що VOLKSWAGEN TIGUAN, 2008 р., кузов № [NUMBER] , належить їй на праві власності. Доручень щодо розпорядження зазначеним автомобілем іншим особам не здійснювалось. У період з 01.12.2018 по 26.02.2019 знаходилась за межами території України, що підтверджується інформаційною довідкою від 01.04.2019. В рамках досудового розслідування слідчим була замовлена почеркознавча експертиза. Дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України було здійснено дослідження підписів на Акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 3038 від 26.12.2018, та в Договорі комісії № 3038 від 26.12.2018, укладеному між ПП «Лідер Авто Захід» та [PERSON] . Висновком експерта № 109-П від 11.03.2020 встановлено, що підпис від імені [PERSON] у графі «Комінтент» в Акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № [NUMBER] від 26.12.2018 на 1 арк., виконаний не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] у Договорі комісії № 3038 від 26.12.2018 на 1 арк., виконаний не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису [PERSON] . Таким чином, перереєстрація транспортного засобу «VOLKSWAGEN TIGUAN», 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , яка була здійснена 26.12.2018 з [PERSON] на нового власника [PERSON] , здійснена на підставі підроблених документів та вибуло з володіння власника поза його волею. 04.01.2019 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу здійснив відчуження вказаного транспортного засобу [PERSON] . На теперішній час право власності на т/з «VOLKSWAGEN TIGUAN», 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Процесуальні дії суду Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2021 позовну заяву залишено без руху (т. 1 а.с. 52). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2021 відкрито провадження в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 69). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2021 заяву [PERSON] про виклик свідків задоволено, у задоволенні заяви [PERSON] про залучення третіх осіб відмовлено (т. 1 а.с. 182). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті (т. 1 а.с. 183). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.10.2023 клопотання представника позивачів про витребування доказів задоволено (т. 2 а.с. 52). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.05.2025 клопотання представника позивачів про витребування доказів задоволено (т. 2 а.с. 173). Аргументи учасників справи В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що перший договір відчуження транспортного засобу підписаний іншою особою, тобто вибув з володіння власника поза його волею, що підтверджено експертним висновком та інформаційною довідкою про перебування власника на момент укладення договору поза межами України. За усталеною судовою практикою транспортний засіб повинен бути витребуваний від останнього власника, яким є [PERSON] . В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. Раніше представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що автомобіль був оформлений на нього формально на прохання знайомого, потім автомобіль було продано, ніяких коштів від продажу він не отримав, договір укладався за його відсутності, пам`ятає, що підписував документи, проте їх не читав. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно письмових пояснень від 23.07.2021 (т. 1 а.с. 121-122), вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] необґрунтованими, які не відповідають вимогам чинного законодавства. [PERSON] та [PERSON] не можуть бути позивачами по справі, так як досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018160160001088 від 02 грудня 2018 року не закінчено, а спадкодавець [PERSON] була свідком, а не потерпілою особою. Автомобіль «VOLKSWAGEN T1GUAN», 2008 року [PERSON] придбав відкрито через відому площадку продажу автомобілів в Україні «AUTO.RIA» та зареєстрував на своє ім`я відповідно до чинного законодавства України в державних органах реєстрації транспортних засобів. Автомобіль «VOLKSWAGEN TIGUAN», 2008 року відкрито зареєстрував в державних органах 04.01.2019, а відібрали нібито його у [PERSON] ще 19.11.2018 і ніякого плану «Перехват» та розшуку автомобіля або його арешту не існувало. Ні спадкоємцем, ні позивачами з 2018 року не було подано цивільного позову у рамках кримінального провадження № 12018160160001088 та заяви про визнання потерпілою особою від власника автомобіля, не з`ясовано, чи був сам факт та події відібрання автомобіля у [PERSON] , хоча генеральні доручення на продаж автомобіля видавались іншим особам ще до 2018 року. Крім того, визивають сумніви та питання щодо коректності проведення почеркознавчої експертизи, на яку посилаються позивачі в своїй позовній заяві. Дослідження експертно-криміналістичним центром МВС України підписів на акті технічного стану транспортного засобу від 26.12.2018 та підпис [PERSON] кінця 2019 року було здійснено, коли вона була під іншим прізвищем. Дослідження зразків підписів [PERSON] в документах періоду кінця 2018 року початок 2019 року з підписом на акті технічного стану транспортного засобу від 26.12.2018 року не проводились. В судове засідання представник відповідача ПП «Лідер Авто Захід» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. В судове засідання третя особа без самостійних вимог- [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] народився [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 21.01.1999 Відділом реєстрації актів громадянського стану в м. Іллічівська Одеської області, актовий запис № 17, батьками вказано « [PERSON] » та « [PERSON] » (т. 1 а.с. 8). [PERSON] народився [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28.03.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 141, батьками вказано « [PERSON] » та « [PERSON] » (т. 1 а.с. 12). 25.10.2019 [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб із [PERSON] , [INFO] , та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про шлюб Республіки Чехія від 25.10.2019 серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 17-18). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Прага, що підтверджено свідоцтвом про смерть від 25.05.2020 серії [NUMBER] , Чеська Республіка (т. 1 а.с. 22-24). Згідно листа приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. від 22.09.2020 № 156/02-14, станом на 22.09.2020 до переліку спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , входять: діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 25). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] є власником транспортного засобу «VOLKSWAGEN T1GUAN», легкий універсал - В, 2008 року впуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , колір білий, об`єм двигуна 1968, дата реєстрації 29.01.2013, д.н.з. [NUMBER] . Має право користуватися [PERSON] (т. 1 а.с. 13). 26.12.2018 між ПП «Лідер авто захід» в особі Карп`яка Олександра Васильовича та [PERSON] укладено договір комісії № 3038 транспортного засобу VOLKSWAGEN T1GUAN», 2008 року впуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір білий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , дата реєстрації 29.01.2013 (т. 1 а.с. 27, т. 2 а.с. 98, 99). 26.12.2018 між ПП «Лідер авто захід» в особі [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 3038 транспортного засобу «VOLKSWAGEN T1GUAN», 2008 року впуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір білий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , дата реєстрації 29.01.2013 (т. 1 а.с. 29, т. 2 а.с. 100). 04.01.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 5141/2019/1256316 транспортного засобу «VOLKSWAGEN T1GUAN», 2008 року впуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір білий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , дата реєстрації 04.01.2019 (т. 1 а.с. 30-31, т. 2 а.с. 101, 160, 184). Згідно свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 04.01.2019 транспортного засобу «VOLKSWAGEN T1GUAN», 2008 року впуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір білий, власником зареєстровано [PERSON] (т. 1 а.с. 125), що також підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 27.05.2024 (т. 2 а.с. 86). Відповідно до висновку експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11.03.2020 № 109-П підпис від імені [PERSON] у графі «Комітент» в Акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № [NUMBER] від 26.12.2018 на 1 арк., виконаний не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] у Договорі комісії № 3038 від 26.12.2018 на 1 арк., виконаний не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису [PERSON] (т.1 а.с. 32-40, т.2 а.с. 102-116). Згідно з інформаційною довідкою з інформацією, отриманою за результатами пошуку осіб через можливості підсистеми ПК «Оцінка ризиків» АГТС «Гарт» бази даних відомості про осіб, які перетнули державний кордон України від 01.04.2019, [PERSON] виїхала за межі України 01.12.2018 та повернулася 26.02.2019 (т.1 а.с. 42 зворот., т.2 а.с. 118). Згідно зі зберігальною розпискою від 22.12.2020 вищевказаний транспортний засіб переданий на зберігання відповідачу [PERSON] (т. 1 а.с. 49, т.2 а.с. 120). Позиція суду Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення позиції сторін у заявах по суті та у судовому засіданні, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, ІІІ осіб та їх представників. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання свідка, експерта, спеціаліста, перекладача суд заслуховує думку учасників справи про можливість розгляду справи за відсутності свідка, експерта, спеціаліста, перекладача, які не з`явилися, та постановляє ухвалу про продовження судового розгляду або про відкладення розгляду справи. Одночасно суд вирішує питання про відповідальність особи, яка не з`явилася. Згідно ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Відповідно до ст. 147 ЦПК України, належно викликаний свідок, який без поважних причин не з`явився на судове засідання або не повідомив про причини неявки, може бути підданий приводу через відповідні органи Національної поліції України з відшкодуванням у дохід держави витрат на його здійснення. Про привід суд постановляє ухвалу, в якій зазначає ім`я фізичної особи, яка підлягає приводу, місце проживання, роботи чи навчання, підстави застосування приводу, коли і куди ця особа повинна бути доставлена, кому доручається здійснення приводу. Ухвалою суду від 19.11.2021 задоволено клопотання відповідача [PERSON] про виклик в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які викликались у судове засідання, однак до суду повернулись конверти з повідомленням поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 1 а.с. 182, т.2 а.с. 147-152). Здійснити привід свідків відповідно до вимог ст. 147 ЦПК України не є можливим через неотримання ними судових повісток про виклик до суду за адресами, вказаними відповідачем. У постанові Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 465/4873/20 зроблено висновок, що суд не може вчиняти активних дій для забезпечення явки свідків, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у пункті 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України. Натомість відповідач, заявивши клопотання про виклик свідків, у судове засідання не з?являвся, явку свідків не забезпечив, а тому суд з урахуванням положень ст. 12, 224 ЦПК України дійшов висновку про розгляд справи за відсутності свідків. Вислухавши представника позивачів, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Вищевказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 № 145/2047/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 2610.2022 № 227/3760/19-ц зазначено, що: «Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.». Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства. У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином). Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168). Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 № 204/8017/17. Вище судом встановлено, що договір комісії № 3038 транспортного засобу VOLKSWAGEN T1GUAN», 2008 року впуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , укладений між ПП «Лідер авто захід» в особі Карп`яка Олександра Васильовича та [PERSON] 26.12.2018, та акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № [NUMBER] від 26.12.2018, підписані не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису [PERSON] , що підтверджено висновком експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11.03.2020 № 109-П та узгоджується з інформаційною довідкою від 01.04.2019. Отже, [PERSON] не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Таким чином, вищевказаний договір комісії № 3038 від 26.12.2018 є неукладеним, отже не може бути визнаний недійсним, а тому у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору комісії недійсним необхідно відмовити. Разом із цим, згідно з вищевикладеними правовими висновками, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства. У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином). Позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, тощо. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Відповідно до договору від 04.01.2019, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , купівлі-продажу № 5141/2019/1256316 транспортного засобу «VOLKSWAGEN T1GUAN», 2008 року впуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , колір білий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , дата реєстрації 04.01.2019, вказаний транспортний засіб зареєстрований за відповідачем [PERSON] , що також підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 27.05.2024, та знаходиться у володінні останнього згідно зберігальної розписки від 22.12.2020. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що порушене право позивачів підлягає захисту шляхом витребування транспортного засобу від останнього набувача - [PERSON] відповідно до ст. 387, 388 ЦК України, у задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26.12.2018 необхідно відмовити у зв`язку з обранням неналежного способу захисту. Судові витрати Згідно ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сплату позивачами судового збору у сумі 4929,00 грн підтверджено квитанцією від 13.01.2021, а тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з урахуванням задоволених позовних вимог судовий збір підлягає з відповідача [PERSON] на користь позивачів у сумі (4929 х 33% / 100%) 1626,57 грн.

Outcome: partial