Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

В квітні 2025 року адвокат Овчаренко Дмитро Костянтинович, який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, треті особи: Державний нотаріус Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б., Узинська міська територіальна громада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Маки» ім. О.П. Сем`янівського» про визнання незаконного та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом,посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] ( надалі по тексту позовної заяви - Позивач ) є спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] , її батька, який прийняв спадщину після померлої [INFO] , [PERSON] , її матері, та не оформив свідоцтво про право на спадщину на її майно. За її заявою, 24 жовтня 2008 року, державним нотаріусом Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. заведена спадкова справа № 602/2008 та 13 березня 2024 року видана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-KB № 003723, виданого Макіївською сільською радою Білоцерківського району Київської області 27.03.2001, спадкоємцем не надано витягу з державного земельного кадастру, що є обов`язковою умовою для видачі свідоцтва про право на спадщину передбаченою законодавством. Спадкодавцеві [PERSON] , належить на праві власності земельна ділянка площею 3,138 га, надана рішенням Макіївської сільської ради № 98 від 21 лютого 2001 року. Відповідно до вимог Земельного Кодексу України в редакції на 2001 рік, [PERSON] оформлено та видано Макіївською сільською радою Білоцерківського району Київської області 27 березня 2001 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-KB №003723, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за №422. Відповідно до вимог статті 98 Земельного кодексу України в редакції на дату видачі [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку, передбачено, що ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних, ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією землеволодінь та землекористувань і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням та [PERSON] виділяли земельну частку (пай). Саме в цих документах зазначається місце розташування земельної ділянки належної [PERSON] на яку накладається земельна ділянка з кадастровим номером 3224282900:03:002:0520, право власності на яку зареєстровано за Відповідачем. В державному акті на право приватної власності на землю IV-KB № 003723, виданому 27.03.2001 [PERSON] , вказано власників суміжних земельних ділянок, а саме від А до Б землі спільної власності громадян; від Б до В землі надані гр. [PERSON] , від В до Г землі спільної власності громадян, від Г до А землі надані гр. [PERSON] . У витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-9948185372024, на земельну ділянку кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 та в державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 031579, виданому [PERSON] (відповідачу по позову) вказано інших власників суміжних земельних ділянок. У витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-9948211422024, на земельну ділянку кадастровим номером 3220482900:03:002:0521 вказано власником суміжної земельної ділянки кадастровим номером 3220482900:03:002:0520, [PERSON] . Повідомляє суд, що у відповідь на адвокатський запит поданий в її інтересах до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, про надання копії проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання в користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості) від 15 вересня 2010 року, виготовлений ФОП [PERSON] , на підставі якого управлінням Держкомзему у Білоцерківському районі було зареєстровано земельну ділянку Відповідача, було отримано відповідь про неможливість надання, оскільки така документація відсутня. В державному акті на право приватної власності на землю, який видано [PERSON] вказано план зовнішніх меж земельної ділянки та власники суміжних земельних ділянок, серед яких [PERSON] відсутній. В описі меж по суміжним земельним ділянкам, що зазначені у витягуз Державного земельного кадастру від 12 вересня 2024 року на земельну ділянку кадастровим номером 3224282900:03:002:0520, належну [PERSON] вказано зовсім інших суміжних землевласників, ніж у державному акті виданому [PERSON] . [PERSON] є власником земельної ділянки з 2001 року, державний акт видано та зареєстровано 27 березня 2001 року, а Відповідач є власником земельної ділянки, на яку накладається земельна ділянка [PERSON] , з 2011 року на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку виданого та зареєстрованого 13 жовтня 2011 року. Враховуючи вище наведену інформацію категорично стверджує, що у Відповідача набагато пізніше виникло право власності на земельну ділянку ніж у спадкодавця [PERSON] , а тому її право спадкування на Земельну ділянку підлягає захисту в суді. 20 квітня 2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділу № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області розглянуто заяву про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру з доданою технічною документацією та прийнято кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав того, шо в межах земельної ділянки яку передбачено зареєструвати знаходиться частина земельної ділянки зареєстрована з кадастровим 3224282900:03:002:0520, площа співпадіння 89,1226 відсотків. В Державному акті на право приватної власності, який видано [PERSON] зображено план зовнішніх меж земельної ділянки на якому вказано розміри меж земельної ділянки, власників суміжних земельних ділянок, площа земельної ділянки, таке формування земельної ділянки було передбачено законодавством в 2001 році. Оскільки під час виготовлення Державного акту на право приватної власності, який виданий [PERSON] був відсутній Закон України «Про Державний земельний кадастр», кадастровий номер земельної ділянки не визначено. Враховуючи вище викладене вважає що, матеріалами позовної заяви підтверджується, що набуття права власності з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку та державна реєстрація спірної земельної ділянки [PERSON] проведена без урахування того, що на той час вказана земельна ділянка не була вільною, так як перебувала у власності спадкодавця [PERSON] , а тому здійснення її державної реєстрації за Відповідачем є неправомірним та порушує моє спадкове право на земельну ділянку. За таких обставин передача у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,8999 га, яка накладається на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] , в якої право власності вже існувало, відповідно до частини першої статті 155 Земельного кодексу України, є недійсним, а тому державний акт серії ЯК № 031579 на право власності на земельну ділянку відповідача підлягає скасуванню. Хоче зазначити, що без вирішення питання про скасування реєстрації прав на земельну ділянку кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 в Державному реєстрі речових прав зареєстровану в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 925879932204, номер відомостей про речове право 14580135, шляхом припинення та скасування, та Державному земельному кадастрі, обраний спосіб захисту її порушеного права не буде ефективним. Просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 031579, виданий Білоцерківською районною державною адміністрацією 13 жовтня 2011 року, [PERSON] , на земельну ділянку площею 2,8999 га, кадастровим номером 3220482900:03:002:0520, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Скасувати реєстрацію прав на земельну ділянку кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 в Державному реєстрі речових прав зареєстровану в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 925879932204, номер відомостей про речове право 14580135, шляхом припинення, та в Державному земельному кадастрі.Визнати за [PERSON] ( [NUMBER] ),право власності на земельну ділянку площею 3,180 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Узинської територіальної громади, Білоцерківського району Київської області в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Судові витрати покласти на Відповідачів ( а. с. 1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 39-40 ) та матеріали передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). 04 квітня 2025 року\~ здійснено запити стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача до відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача [PERSON] ( а. с. 44). 25 квітня 2025 року за вх. № 22784 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 45 ). З отриманої інформації вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 22.02.1983 за адресою: [ADDRESS] . Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України ). Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою ( ч. 1 ст. 30 ЦПК України ). Оскільки даний позов виник з приводу нерухомого майна, земельної ділянки, яка розташована в Білоцерківському районі Київської області, дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача. Ухвалою судді від 29 квітня2025 року\~ прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, треті особи: Державний нотаріус Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б., Узинська міська територіальна громада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Маки» ім. О.П. Сем`янівського» про визнання незаконного та скасування державного акту на право власності на земельнуділянку, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі на 05 червня 2025 року ( а. с. 46-47). 12 травня 2025 за вх. № 26302 судом отримано від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що\~ до повноважень Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області не належить скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно,\~ а суб`єкт, до повноважень якого входить скасування речових прав, не залучений у якості відповідача. Разом з тим повідомляють, що 13.10.2023 Управлінням Держкомзему у Білоцерківському районі було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520, яка розташована: Київська обл., Білоцерківський р-н, Макіївська сільська рада; площа 2,8999 га; категорія земель землі сільськогосподарського призначення; цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 01.01. Зазначають, в порядку інформаційної взаємодії від органу (суб`єкта) державної реєстрації прав до Державного земельного кадастру надійшла інформація про те, що на ділянку з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 Білоцерківським районним нотаріальним округом 14.05.2016 зареєстровано право власності за громадянином [PERSON] , а також право оренди за ТОВ «Маки» ім. О.П. Сем`янівського». Таким чином, оскільки позивачка [PERSON] не заявляла вимоги щодо припинення прав оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 її вимоги щодо скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі не підлягають задоволенню. Просили відмовити позивачу у задоволенні позову ( а. с. 53-62 ). Протокольною ухвалою суду від 30.06.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 23.07.2025 (а. с. 105-109 ). Ухвалою суду від 21.07.2025 задоволено заяву [PERSON] про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 115-117 ). 23.07.2025 за вх. № 41239 судом отримано додаткові пояснення у справі від ТОВ «Маки» імені О.П. Сем`янівського» в якому вказують на те, що ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої\~ виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації ( за його наявності ) та при припинення таких прав ( за їх наявності ). Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законодавець передбачив, що ухвалення зазначеного судового рішення обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням судовим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства ( за наявності таких прав ).\~ Між тим, вимоги про припинення усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки кадастровий номер [PERSON] у позовній заяві не заявлялось. Разом з тим повідомляють, що між гр. Дідик та ТОВ «Маки» імені О.П. Сем`янівського» декілька разів укладався договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520, зокрема в останнє, 10.03.2020 укладено договір оренди строком на 7 років, до 10.03.2027. тому, просили ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі ( а. с. 131-133 ). Ухвалою суду від 15.09.2025 відмовлено [PERSON] про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 159-160 ). 06.10.2025 за вх. № 56928 судом отримано додаткові пояснення у справі від представника позивача Овчаренка Д.К. ( а. с. 183-184 ). 09.10.2025 за вх. № 57996 судом отримано додаткові пояснення від [PERSON] , представника [PERSON] ( а. с. 175-176 ), в яких звертала увагу на те, що при розгляді судом подібних справ застосовується законодавство, що діяло на час існування відповідних правовідносин, тобто старий ЦК УРСР, за яким строк позовної давності становить 3 роки і порушення цього строку є підставою для відмови у позові. Вказувала на\~ те, що ви матеріалах справи відсутній сертифікат про передачу права на земельну ділянку № [NUMBER] , виданий на ім`я її батька [PERSON] . Звертаючись з позовом у цій справі, позивач вказувала на неможливість зареєструвати\~ свою земельну ділянку в Державному земельному кадастрі у зв`язку із розташуванням в межах її земельної ділянки іншої земельної ділянки з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520. Натомість, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером\~ 3220482900:03:002:0520 відбулась з відхиленням від погоджених власниками суміжних земельних ділянок меж. Відповідної експертизи під час розгляду справи проведено не було. Вважають, що визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом не є ефективними та не підлягають задоволенню ( а. с. 195-199 ). Розгляд справи неодноразово проводився судом, але відкладався з різних підстав, останнього разу, розгляд справи було відкладено до 17.11.2025 ( а. с. 208-210 ). 17.10.2025 за вх. № 59872 судом отримано від представника позивача заяву про поновлення процесуального строку та долучення відповідь землевпорядної організації від 30.09.2025 до матеріалів справи. В судове засідання 17.11.2025 учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином, про що свідчать Довідки про доставку електронного документу, які доставлені відповідальним працівником 17.10.2025, розписка та рекомендоване поштове повідомлення про вручення. Так, 17.10.2205 за вх. № 59873 судом отримано від представника позивача Овчаренка Д.К. заяву, в якій просив проводити судове засідання без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсягу та просили їх задовольнити. Відповідно до наявних в матеріалах справи Довідок про доставку електронного документу, відповідач [PERSON] , Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, а також треті особи Узинська міська територіальна громада та ТОВ «Маки» ім. О.П. Сем`янівського» повідомлені відповідальним працівником про розгляд справи, документ доставлено до електронного кабінету 17.10.2025. Третя особа Державний нотаріус Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи міститься поштове рекомендоване повідомлення про вручення, яке отримано 22.10.2025.\~ Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65). ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23). Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27). Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України). Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України). Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Окрім цього, в матеріалах справи наявні заяви, в яких і відповідач [PERSON] , Головне управління Держгеокадастру, так і треті особи Узинська міська територіальна громада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Маки» ім. О.П. Сем`янівського»\~ просили проводити розгляд справи за їх відсутності. До того ж суд враховує, що відповідач Головне управління Держгеокадастру надав відзив, в якому виклав свою позицію, а відповідач [PERSON] ( його представник )\~ та третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Маки» ім. О.П. Сем`янівського»\~ виклали свою позицію стосовно позовних вимог позивача звертаючись до суду з додатковими поясненнями. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] , її батька, який прийняв спадщину після померлої [INFO] , [PERSON] , її матері, але не оформив свідоцтво про право на спадщину на її майно ( а. с. 10 ). За заявою позивача, 24 жовтня 2008 року, державним нотаріусом Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. заведена спадкова справа № 602/2008 та 13 березня 2024 року видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав того, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-KB № 003723, виданого Макіївською сільською радою Білоцерківського району Київської області 27.03.2001, спадкоємцем не надано витягу з державного земельного кадастру, що є обов`язковою умовою для видачі свідоцтва про право на спадщину передбаченою законодавством ( а. с. 12-13 ). Спадкодавцеві [PERSON] , належить на праві власності земельна ділянка, надана рішенням Макіївської сільської ради № 98 від 21 лютого 2001 року ( а. с. 15-16 ). На підставі вищевказаного рішення, [PERSON] , Макіївською сільською радою Білоцерківського району Київської області 27 березня 2001 року було надано державний акт про передачу у приватну власність земельну ділянку, площею 3 180 га, яка розташована на території Макіївської сільської ради. Землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а. с. 17 )серії IV-KB № 003723, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 422. Додано Довідку від 07.02.2023, виданої Макіївським старостинським округом № 10 Узинської міської ради про те, що згідно схеми розпаювань земель, земельна частка ( пай ) за № [NUMBER] , загальною площею 3, 180 га належить [PERSON] ( а. с. 31 ) та викопіювання з карти розташування земель Макіївської сільської ради, де наділена земельна ділянка [PERSON] \~ під № [NUMBER] , площею 3,21 га ( а. с. 32 ). З Довідки від 23.04.2024 № 10/17-18-56, виданої старостинським округом № 10 Узинської міської ради вбачається, що згідно книги записів реєстрації договорів оренди земельних часток ( паїв ) Макіївської сільської ради Білоцерківського району Київської області був зареєстрований договір оренди між ЗАТ «Маки» та [PERSON] , запис № 84 від 16.05.2000 року, терміном 10 років ( а. с. 30 ). Відповідно до листа № 15 від 30.09.2025 наданого позивачу ДП «Центр державного земельного кадастру» Київська обласна філія, то в цьому листі зазначено, що при видачі державного акту проводилось уточнення меж земельної ділянки, в зв`язку з чим, площа земельної ділянки № [NUMBER] , яка обраховувалась для видачі сертифіката та вказана у викопіюванні із карти розпаювання 3,21 га, змінилась на площу 3,180 га. Відповідно до вимог статті 98 Земельного кодексу України в редакції на дату видачі [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку, передбачено, що ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних, ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією землеволодінь та землекористувань і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням та [PERSON] виділяли земельну частку (пай), саме в цих документах зазначається місце розташування земельної ділянки належної [PERSON] на яку накладається земельна ділянка з кадастровим номером 3224282900:03:002:0520, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. В державному акті на право приватної власності на землю IV-KB № 003723, виданому 27.03.2001 [PERSON] , вказано власників суміжних земельних ділянок, а саме від А до Б землі спільної власності громадян; від Б до В землі надані гр. [PERSON] ; від В до Г землі спільної власності громадян; від Г до А землі надані гр. [PERSON] . У витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-9948185372024, на земельну ділянку кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 ( а. с. 22, 23) та в державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 031579, виданому [PERSON] (відповідачу ) вказано інших власників суміжних земельних ділянок ( а. с. 36 ). У витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-9948211422024 ( а. с. 25 ), на земельну ділянку кадастровим номером 3220482900:03:002:0021 вказано власником суміжної земельної ділянки [PERSON] ( а. с. 26 ). В державному акті на право приватної власності на землю, який видано [PERSON] вказано план зовнішніх меж земельної ділянки та власники суміжних земельних ділянок, серед яких [PERSON] відсутній. В описі меж по суміжним земельним ділянкам, що зазначені у витягу з Державного земельного кадастру від 12 вересня 2024 року на земельну ділянку кадастровим номером 3224282900:03:002:0520, належну [PERSON] вказано зовсім інших суміжних землевласників, ніж у державному акті виданому [PERSON] . 20 квітня 2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділу № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області розглянуто заяву про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру з доданою технічною документацією та прийнято кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав того, шо в межах земельної ділянки яку передбачено зареєструвати знаходиться частина земельної ділянки зареєстрована з кадастровим 3224282900:03:002:0520, площа співпадіння 89,1226 відсотків ( а. с. 18-21 ). Земельна ділянка з кадастровим номером 3224282900:03:002:0520 зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №394672548 від 12 вересня 2024 року ( а. с. 28 ). Так, [PERSON] є власником земельної ділянки з 2001 року, державний акт видано та зареєстровано 27 березня 2001 року, а [PERSON] є власником земельної ділянки, на яку накладається земельна ділянка [PERSON] , з 2011 року на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого та зареєстрованого 13 жовтня 2011 року. Отже, передача у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 2,8999 га,накладається на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] , в якої право власності вже існувало, відповідно до частини першої статті 155 Земельного кодексу України. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ( її представник ) вважають, що такий державний акт, який виданий відповідачу є недійсним, а тому державний акт серії ЯК № 031579 на право власності на земельну ділянку відповідача підлягає скасуванню, а як наслідок і скасуванню реєстрації прав на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав, шляхом припинення та визнання за нею право власності в порядку спадкування. Тому, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~ Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. \~\~ У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. \~\~ Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18. Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу. Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Державний акт на право власності на земельну ділянку це документ, що посвідчував право власності на землю до 1 січня 2013 року. Тобто, отримавши державний акт на право приватної власності на землю, площею 3,180 га, надана рішенням Макіївської сільської ради № 98 від 21 лютого 2001 року, вказаний документ посвідчує право власності на землю за [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Пунктом г ч. 1 ст. 91 ЗК України передбачено обов`язок власників земельних ділянок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частина п`ята статті 116 ЗК України ). У відповідності до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунень будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом статті 152 ЗК України перелік способів захисту прав на землю не є вичерпним. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно вимог ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з частини 2 статті 158 Земельного Кодексу України земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян вирішуються судом. Відповідно до частин другої, четвертої статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтями 22 та 23 Земельного кодексу України 1990 року в редакції 2001 року (дата видачі державного акту спадкодавця 27 березня 2001 року) зазначається, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, а право власності на землю посвідчується державним актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр», Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Статтею 3 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що ДЗК базується на таких основних принципах: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у ДЗК; внесення відомостей до ДЗК виключно на підставі та відповідно до цього Закону тощо. Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру встановлює Закон України "Про Державний земельний кадастр". Частиною першою статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки. Частинами шостою-восьмою статті 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно. Згідно зі статтею 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Згідно зі статтею 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі земельної ділянки вносяться до ДЗК: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками. Згідно з частиною третьою статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у ДЗК. Стаття 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята). Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер (частина дев`ята статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр"). Частиною десятою вказаної статті передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, в тому числі уразі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно з частиною першою статті 193 ЗК України «Про Державний земельний кадастр» - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Відповідно до статті 194 ЗК України призначенням Державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою. Пунктами 2 та 10 Розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр" передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Тобто, держакти на бланках зеленого та синього кольору залишаються чинними і на сьогодні. Частинами другою, десятою статті 55 Закону України "Про землеустрій" визначено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ. Правова позиція ВСУ від 23.10.2013 року у справі №6-93цс13 передбачає, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, i дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 16, 118 ЗК України. Згідно з ч.1 ст.21 Цивільною кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини десятої статті 24 Закону № 3613-VI державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, поділу чи об`єднання земельних ділянок; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається винятково з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду Украйні від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22.05.2013 в справі №6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. За правовою позицією, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 20.04.2016 у справі №6-2824ЦС15, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 р. у справі № 2-3007/11 містить правову позицію, згідно з якою державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Як зазначено вище, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 003723 від 27.03.2001, виданого на підставі рішення Макіївської сільської ради № 98 від 21.02.2001, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 422, на праві власності належить земельна ділянка площею 3,180 га на території Макіївської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У державному акті визначено зовнішні межі земельної ділянки ( а. с. 17). Належних та допустимих доказів на підтвердження оскарження зазначеного державного акта чи скасування його у встановленому законом порядку матеріали справи не містять. Отже, спадкодавець [PERSON] у передбачений законом спосіб набула право власності на земельну ділянку площею 3,180 га та отримала27.03.2001 державний акт на право власності на землю серії ІV-КВ № 003723 із встановленням зовнішніх меж земельної ділянки, який є чинним. Виділення цієї ж земельної ділянки у власність іншій особі, зокрема відповідачу, є неправомірним. Такої позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від\~ 12 червня 2024 року у справі № 541/2658/22 (провадження № 61-2115св24). Отже, матеріалами справи підтверджується, що набуття права власності з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку та державна реєстрація спірної земельної ділянки відповідача проведена без урахування того, що на той час вказана земельна ділянка не була вільною, так як перебувала у власності [PERSON] , а тому здійснення її державної реєстрації за відповідачем є неправомірним та порушує права позивача, як спадкоємця. За таких обставин передача у власність відповідачу земельної ділянки, площею 2,8999 га, яка накладається на земельну ділянку [PERSON] , в якої право власності вже існувало відповідно до частини першої статті 155 ЗК України, є незаконним, тому підлягає скасуванню державний акт серії ЯК № 031579, виданий Білоцерківською районною державною адміністрацією 13 жовтня 2011 року на право власності на земельну ділянку відповідача. Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 362/3065/20 (провадження № 61-14939св21), від 07 червня 2022 року в справі № 599/1466/19 (провадження № 61-12850св20). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому, позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 031579, виданий Білоцерківською районною державною адміністрацією 13 жовтня 2011 року, [PERSON] , на земельну ділянку площею 2,8999 га, кадастровим номером 3220482900:03:002:0520, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є такими, що підлягають задоволенню. Підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині скасування реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 в Державному реєстрі речових прав зареєстровану в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 925879932204, номер відомостей про речове право 14580135, шляхом припинення, та в Державному земельному кадастрі, що є правомірними та ефективними способами захисту прав позивача, враховуючи позиції Верховного Суду. Так, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, є обов`язковими для врахування судами нижчих інстанцій. Це означає, що суди повинні застосовувати такі норми відповідно до правових позицій Верховного Суду. Отже, у розумінні наведених правил з метою забезпечення ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення судового рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки обов`язково має відбуватися за умови одночасного визнання, зміни чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Подібні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 686/19656/19, від 03 травня 2022 року у справі № 199/1136/20. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування па підставі рішення суду рішення про Державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Правомірними та ефективними способами захисту прав позивача є припинення речових прав та скасування її державної реєстрації. Зазначене узгоджується з правою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі № 911/906/23 (провадження № 12-61гс24). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення землі та водночас поновить права законного розпорядника спірної земельної ділянки (аналогічний висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22 та від 21.01.2025 у справі № 904/6886/23 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, пов`язаних із частковим накладенням земель ). Водночас, не заслуговують на увагу доводи викладені у відзиві Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області,\~ що\~ до повноважень Головного управління Держгеокадаструу м. Києві та Київській області не належить скасування державної реєстрації\~ речових прав на нерухоме майно,\~ а суб`єкт, до повноважень якого входить скасування речових прав, не залучений у якості відповідача. Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. ВП ВСв постановівід 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20\~ зазначила, що державний реєстратор не є належним відповідачем, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача". ВП ВС «не вбачає підстав для відступу» від правових висновків про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37). Таку позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 06 березня 2025 року у справі № 755/14995/18. У зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.Позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, чи не був залучений. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018року в справі № 823/2042/16, від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17. Не заслуговують на увагу і доводи ТОВ «Маки» імені П.О. Сем`янівського», викладені у додаткових поясненнях, що у позовній заяві не заявлялось вимог про припинення усіх речових прав, їх обтяжень, що в свою чергу не можливо задовольнити вимоги про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, оскільки вказане спростовується матеріалами справи та відповідно позовними вимогами, з якими позивач звернулась до суду. Не заслуговують на увагу і доводи представника [PERSON] , викладені у додаткових поясненнях, вимоги позивача про скасування запису про державну реєстрацію, чинна редакція ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такий спосіб захисту порушеного права як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, оскільки позивач звертаючись з позовними вимогами просила скасувати реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 в Державному реєстрі речових прав зареєстровану в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 925879932204, номер відомостей про речове право 14580135, шляхом припинення, та в Державному земельному кадастрі, що є правомірними та ефективними способами захисту прав позивача, що узгоджується з правою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі № 911/906/23 (провадження № 12-61гс24). Не заслуговують на увагу в додаткових поясненнях у справі і доводи [PERSON] ( представник [PERSON] ), що накладення належної позивачці земельної ділянки із земельною ділянкою з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 експертом не досліджувалось, відповідної експертизи під час розгляду справи проведено не було, оскільки в цивільному судочинстві діє принцип змагальності це основний принцип судового процесу, за яким кожна сторона (позивач, відповідач, обвинувачення, захист) має можливість і обов`язок доводити свої вимоги та позиції, надаючи суду докази та аргументи. В свою чергу, відповідач [PERSON] не був позбавлений можливості в спростовування доводів позивача звернутися до суду з клопотанням про призначення у даній справі експертизи, але з боку останнього таких клопотань на адресу суду не надходило. Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. theUnitedKingdom), заява №24724/94, п. 83-89). Отже, доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній екпертизі. З огляду на те, що позивач надала належні і допустимі докази, сформовані спеціалістами, а відповідач [PERSON] не спростував обставин, підтверджених цими доказами, не надав доказів того, що земельні ділянки сторін не накладаються, не подав до суду висновку земельно-технічної експертизи або не заявляв клопотання про призначення такої експертизи, є всі підстави для обґрунтованого висновку про накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку спадкоємця ( позивача ). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2022 року у справі № 619/2766/19 ( провадження № 61-3979св21). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, провадження № 14-740цс19, постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц, провадження № 61-10819св20). Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). До того ж суд звертає увагу, що при видачі державного акта спадкодавцю, проводилось уточнення меж земельної ділянки, в зв`язку з чим площа земельної ділянки № [NUMBER] яка обраховувалась для видачі сертифіката та вказана у викопіюванні із карти розпаювання 3,21 га, змінилась на площу 3,180 га, про що свідчить відповідь ДП «Центр державного земельного кадастру» Київська обласна філія від 30.09.2025 за № 15. В зазначеній відповіді вказано, що відповідно до вимог Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди ) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43, при виході громадянина з членів КСП зі своїм земельним паєм технічна документація зі складання державного акта на право приватної власності на землю розробляється на підставі сертифіката на право на земельну частку ( пай ) та рішення відповідної місцевої ради про надання земельної частки ( паю ) в натурі ( на місцевості ). До складу технічної документації повинен входити кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки ( а. с. 187 ). Не заслуговують на увагу і доводи викладені в додаткових поясненнях [PERSON] ( представник [PERSON] ), що в матеріалах справи відсутній сертифікат про передачу права на земельну ділянку № [NUMBER] , виданий на ім`я її батька [PERSON] , оскільки наземельну ділянку № [NUMBER] було видано державний акт на право приватної власності на землю саме [PERSON] . Відносно вимог позивача в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку, площею 3,180 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Узинської територіальної громади Білоцерківського району Київської області в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , суд приходить до наступних висновків. У листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 зазначено, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Крім того, пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» звернуто увагу судів на те, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно із ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у випадку відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися за свідоцтвом про право на спадщину. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №27-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 передбачено, що відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно статей 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими незабороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до Довідки від 06.04.2024 за № 149/02-14, виданої Рокитнянською державною нотаріальною конторою, Рокитнянська державна нотаріальна контора повідомляє, що спадкоємцем за законом, після померлої [INFO] [PERSON] ( спадкова справа не заведена ), є її чоловік [PERSON] , оскільки до дня її смерті проживав разом з померлою. Спадкоємцем за законом, після померлого [INFO] [PERSON] ( спадкова справа 602/2008 ), є його дочка [PERSON] , [INFO] ( а. с. 10 ). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї ( ч. 3 ст. 1268 ЦК України ). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (лист Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 16.05.2013 № № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). В постанові Рокитнянської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.03.2024 зазначено, що 24 жовтня 2008 року державним нотаріусом Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б. заведена спадкова справа № 602/2008 до майна, померлого [INFO] [PERSON] , що постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Згідно з матеріалами спадкової справи, спадкоємцем за законом є його дочка [PERSON] , [INFO] . 27.02.2024 до державного нотаріуса Калітенко Л.Б. звернулась [PERSON] , з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 003723, виданого Макіївською сільською радою Білоцерківського району Київської області. У зв`язку з відсутністю відомостей про земельну ділянку в Національній кадастровій системі, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на земельну ділянку, що належала [PERSON] ( а. с. 12-13 ). Компетенція нотаріальних органів відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» передбачає вчинення таких нотаріальних дій, як вжиття заходів щодо охорони спадкового майна; видача свідоцтва про право на спадщину (або в її межах прийняття відмови від прийняття спадщини); посвідчення факту, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; оголошення секретного заповіту та ін. Суд під час розгляду спадкових справ не має вирішувати правові питання, що становлять собою нотаріальну компетенцію. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають, оскільки суд не може розглядати у позовному провадженні безспірні справи. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (ч. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»). В даному випадку, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину лише з тих підстав, що єдиною перешкодою для оформлення спадкових прав щодо майна померлого [PERSON] , не надання з боку спадкоємця ( [PERSON] ) витягу з державного земельного кадастру. Так, в рамках даної справи, судом було встановлено, що 20 квітня 2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділу № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області розглянуто заяву про внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру з доданою технічною документацією та прийнято кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав того, шо в межах земельної ділянки яку передбачено зареєструвати знаходиться частина земельної ділянки зареєстрована з кадастровим 3224282900:03:002:0520, площа співпадіння 89,1226 відсотків. Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини та застосовуючи норми закону, судом задоволені вимоги позивача в частині визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 031579, виданий Білоцерківською районною державною адміністрацією 13 жовтня 2011 року, [PERSON] , на земельну ділянку площею 2,8999 га, кадастровим номером 3220482900:03:002:0520, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також скасовано реєстрацію прав на земельну ділянку кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 в Державному реєстрі речових прав зареєстровану в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 925879932204, номер відомостей про речове право 14580135, шляхом припинення, та в Державному земельному кадастрі, що слугувало відмовою 20.04.2023 Державним кадастровим реєстратором Відділу № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області внесення відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що належить спадкодавцю ( в межах земельної ділянки яку передбачено зареєструвати знаходиться частина земельної ділянки зареєстрована з кадастровим 3224282900:03:002:0520, площа співпадіння 89,1226 відсотків), тому позивач може продовжити оформляти свої спадкові права. Правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом. Суд не може підміняти собою нотаріуса, який уповноважений посвідчувати право власності в порядку спадкування. Суд має право визнавати право спадкоємця на спадщину лише за наявності спору щодо спадкового майна. Але, в даному випадку, спору щодо спадкового майна судом не встановлено. Отже, право сторін на спадкування не є порушеним і не потребує судового захисту. Принаймні позовні вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно за позивачем є передчасними. А тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в частині визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Стосовно посилань в додаткових поясненнях у справі, отримані 09.10.205 за вх. № 57996 від [PERSON] ( представник [PERSON] ), в якій зазначено, що позивачу про порушення свого права стало відомо під час оформлення свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька [PERSON] , з рішення кадастрового реєстратора від 20.04.2023 про відмову внесення відомостей до Державного земельного кадастру, при цьому, звертає увагу, що при розгляді судом подібних справ застосовується законодавство, що діяло на час існування відповідних правовідносин, тобто старий ЦК УРСР, за яким строк позовної давності становить 3 роки і порушення цього строку є підставою для відмови в позові, то з цього приводу суд зазначає про таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Однак згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки про порушення свого права позивач дізналась 20.04.2023 із рішення державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до ДЗК, бо має місце перетин належної йому ділянки з належною відповідачу земельною ділянкою з кадастровим номером 3224282900:03:002:0520, площа співпадає на 89,1226%, а тому, звернувшись у квітні 2025 року з позовом у цій справі, [PERSON] не пропустила строк позовної давності. Такої позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 червня 2024 року у справі № 541/2658/22 (провадження № 61-2115св24). Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 червня 2022 року у справі № 599/1466/19\~ ( провадження № 61-12850св20). До того ж, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тобто, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень цивільного процесуального законодавства, можна дійти висновку, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, в той час як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічний висновок викладено й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц. При цьому, як наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. При цьому, за змістом статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи. Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 2140/1950/18 (провадження № 11-975апп19), у справі № 820/4524/18 (провадження № 11-948апп19) від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) висловлювала правову позицію про те, що у справах про скасування державної реєстрації права власності вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому такі справи мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Встановивши, що позивачем оспорюється, зокрема, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 031579, виданий Білоцерківською районною державною адміністрацією 13 жовтня 2011 року на ім`я [PERSON] , на земельну ділянку площею 2,8999 га., кадастровим номером 3220482900:03:002:0520, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та скасування реєстрації прав на земельну ділянку з кадастровим номером 3220482900:03:002:0520 в Державному реєстрі речових прав, шляхом припинення, залучене до участі у справі в якості відповідача - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області не є належним відповідачем у цій справі, а тому суд приходить до висновку про відмову у частині задоволення позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, треті особи: Державний нотаріус Рокитнянської державної нотаріальної контори Калітенко Л.Б., Узинська міська територіальна громада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Маки» ім. О.П. Сем`янівського» про визнання незаконного та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, є такими, що підлягають часткову задоволенню. Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Оскільки вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягають і стягненню на її користь витрати понесені на правову допомогу. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 634 грн, що підтверджується квитанцією від 27.03.2025 ( а. с. 5 ). Вказана сума була сплачена з урахуванням вимог ( дві вимоги немайнового характеру + одна вимога майнового характеру ). \~ Оскільки вимоги позивача до відповідача [PERSON] підлягають частковому задоволенню ( дві вимоги немайнового характеру ), враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених при звернені до суду у розмірі 2 422,40 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial