Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Завод 410 ЦА», в якому просить: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в сумі 170 805,89 грн, не виплачену заробітну плату за період з 01 квітня 2023 року по 12 квітня 2023 року, не виплачену компенсацію за дні невикористаної відпустки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 13 квітня 2023 року і по день прийняття рішення суду по суті заявлених вимог, але не більше 6 місяців, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, моральну шкоду в розмірі 25 000 грн; визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиконання обов`язку податкового агента зі сплати податків та зборів із заробітної плати позивача та роботодавця при нарахуванні єдиного соціального на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму нарахованої заробітної плати, зобов`язати відповідача: сплатити податок на доходи фізичних осіб та військовий збір із заробітної плати, нарахованої позивачу за період з 01 травня 2022 року по 12 квітня 2023 року, а також із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у порядку, передбаченому законодавством України, нарахувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму заробітної плати, нарахованої позивачу за період з 01 травня 2022 року по 12 квітня 2023 року, а також на суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за ставкою, визначеною статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та сплатити його в порядку, встановленому статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 червня 2017 року його було прийнято на посаду менеджера з транспортно-експедиторської діяльності служби логістики та складського господарства в управління матеріально-технічного забезпечення Державного підприємства «Завод 410 ЦА», 20 вересня 2018 року його обуло переведено на посаду менеджера (управителя) з постачання відділу комплектації Управління закупівель. 12 квітня 2023 року він був звільнений за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що у порушення статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив повний розрахунок з ним у день звільнення, а саме йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 170 805,89 грн за період з 01 травня 2022 року по 31 березня 2023 року, а також за період з 01 квітня 2023 року по 12 квітня 2023 року, за який відомості про розмір нарахованої заробітної плати у нього відсутні. Крім того, у порушення вимог статті 24 Закону України «Про відпустки» йому не було також виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки, кількість яких йому невідома, у зв`язку з чим, було подано адвокатський запит до відповідача, та буде надано розрахунок після отримання відповіді. Також у зв`язку з тим, що належні йому виплати при звільненні не були виплачені у день звільнення, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого станом на 12 травня 2023 року становив 20 622,80 грн. Окрім того, відповідач як податковий агент позивача нарахував, однак не здійснив відрахування обов`язкових податків та зборів з нарахованого доходу до відповідного бюджету. Зокрема, належним чином не виконав податкові зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, а також зобов`язання зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Тому просив зобов`язати відповідача здійснити нарахування та сплату обов`язкових платежів і зборів, оскільки у страховий стаж, який дає право на пенсійне забезпечення входять лише ті місяці, за які сплачено страхові внески. Також зазначає, що протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, оскільки через невиплату заробітної плати значно погіршився його фінансовий рівень життя та він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, на його утриманні перебувають двоє його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також хвора на рак його дружина, яка проходить курс хіміотерапії та не має можливості заробляти. Крім того, з 16 липня 2019 року йому встановлено інвалідність ІІІ групи довічно та згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0999735 від 16 липня 2019 року йому протипоказані значні фізичні, психоемоційні навантаження. З урахуванням викладеного, в умовах воєнного стану позивач вимушений був шукати додаткові джерела доходів, просити гроші в борг, оскільки його роботодавець не сплачував йому заробітну плату протягом року, хоча останній трудові обов`язки виконував, за що йому нараховувалась заробітна плата. Таким чином, завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями, надмірними психоемоційними навантаженнями внаслідок порушення його законного права на заробітну плату та приниження честі, гідності. Виходячи з меж розумності позивач вважає, що справедливою сатисфакцією буде відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Кушнір С. І. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. 27 червня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача, у якому представник останнього заперечував проти задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на обставини непереборної сили що, на його переконання, виключають вину роботодавця у затримці розрахунку з позивачем. Зокрема, через військові дії РФ, введення воєнного стану в Україні, закриття аеропортів, призупинення дії трудових договорів з 24 березня 2022 року з переважною більшістю працівників у зв`язку з постійною загрозою ракетно-бомбових ударів, враховуючи вид діяльності підприємства, у підприємства відсутня можливість проводити повноцінну господарську діяльність. Просив врахувати лист ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-17 яким військову агресію РФ проти України та воєнний стан в державі визнано форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Викладені обставини, на його думку, повністю виключають вину відповідача в затримці проведення розрахунку при звільненні позивача та, відповідно, правові підстави для нарахування суми середнього заробітку. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ним були взяті в борг грошові кошти, зокрема, копій договору позики або банківських виписок про боргові зобов`язання, тобто, що ним докладалися додаткові зусилля для організації його життя. Також, на підтвердження погіршення фізичного та духовного стану, надмірних психоемоційних навантажень позивачем не було надано відповідних доказів з медичних закладів, квитанцій про оплату медичних послуг та лікарських засобів. Крім того, ним не доведено причинно-наслідкового зв`язку між його моральними стражданнями та діями, рішеннями і бездіяльністю відповідача. Окрім того, представник відповідача зауважив, що на день подання відзиву Державною аудиторською службою України проводився державний фінансовий аудит відповідача за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2021 року, в тому числі, щодо правильності нарахування заробітної плати працівникам підприємства за указаний період, тому остаточну суму заборгованості про заробітній платі перед позивачем відповідач зможе визначити тільки після відповідного висновку. Розпорядженням керівника апарату суду Щерби А. від 10 квітня 2024 року № 1150 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/10799/23, провадження № 2/760/3514/24, у зв`язку із звільненням головуючого судді [PERSON] у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 19 березня 2024 року № 797/0/15-24. На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Відповідно до частини одинадцятої статті 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Дослідивши матеріали справи, судом, після відкриття провадження, було встановлено, що позов подано без додержання вимог, визначених статтями 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України та ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року вищевказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 05 серпня 2024 року позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 серпня 2024 року продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року встановлено ДП «Завод 410 ЦА» строк у п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для подання доказу - довідки про розмір заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] . На виконання вимог указаної ухвали відповідачем було надано довідку про доходи [PERSON] . Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки сторони в судове засідання не викликались. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Суд установив, що позивач 12 червня 2017 року на підставі наказу від 08 червня 2017 року № 120/о року був прийнятий на роботу в управління матеріально-технічного забезпечення ДП «Завод 410 ЦА» на посаду менеджера з транспортно-експедиторської діяльності служби логістики та складського господарства. 20 вересня 2018 року на підставі наказу від 18 вересня 2018 року № 208/о був переведений на посаду менеджера з постачання відділу комплектації УМТЗ. 01 травня 2021 року переведений на посаду менеджера (управителя) з постачання відділу комплектації Управління закупівель на підставі наказу від 29 квітня 2021 року за № 224/о. Наказом від 12 квітня 2023 року № 282/о «Про звільнення [PERSON] » [PERSON] , менеджера (управителя) з постачання відділу комплектації Управління закупівель, звільнено 12 квітня 2023 року за угодою сторін, згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Також в даному наказі зазначено про необхідність виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період з 12 червня 2019 року по день звільнення. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначив про те, що відповідачем йому нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 170 805,89 грн, що підтверджується довідкою щодо заборгованості по заробітній платі від 26 квітня 2023 року № 1.4-610 та довідкою про доходи, виданою 25 квітня 2023 року ДП «Завод 410 ЦА». Крім того, йому не виплачена заробітна плата за період з 01 квітня 2023 року по 12 квітня 2023 року. Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, встановленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з довідки щодо заборгованості по заробітній платі від 26 квітня 2023 року № 1.4-610, виданої відповідачем вбачається, що на день звільнення позивачу нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 212 181,26 грн, у тому числі, утримання із заробітної плати у сумі 41 375,37 грн. Сума заборгованості по заробітній платі до виплати становить 170 805,89 грн. Зі змісту наведених довідок судом встановлено, що розрахунок суми заборгованості по заробітній платі визначений без врахування відпрацьованих у квітні днів з 01 квітня 2023 року по 12 квітня 2023 року. Згідно з довідкою про доходи позивача від 28 травня 2025 року, виданої відповідачем, вбачається, що за квітень 2023 року останньому було нараховано 51 897,69 грн, утримано - 10 120,05 грн, до виплати - 41 777,64 грн, виплачено - 20 888,82 грн, що позивачем не заперечувалось. Отже, заборгованість по заробітній платі становить 191 694,71 грн (41 777,64-20 888,82 = 20 888,82+170 805,89 = 191 694,71). Враховуючи вищевикладене, що відповідач не заперечував наявності заборгованості по заробітній платі, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване статтею 43 Конституції України та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 191 694,71 грн, з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, такий розмір заборгованості підтверджений належними доказами та не спростований відповідачем. Що стосується вимоги стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України), аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки». Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»). Надання відпустки оформлюється наказом керівника підприємства (установи, організації). Судом установлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, з яких суд міг би встановити кількість невикористаних позивачем днів відпустки. Так, у наказі про звільнення позивача зазначено про необхідність виплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку за період з 12 червня 2019 року по день звільнення, однак кількість невикористаних позивачем днів не зазначена. Крім того, з особової картки працівника 93 - [PERSON] вбачається, що позивачеві на підставі відповідних наказів, були надані відпустки за періоди роботи у 2017-2018 роках, 2018-2019 роках та 2019-2020 роках, а також у графі вид відпустки міститься позначка ручкою «+2 к/д». З наявних відомостей суд позбавлений можливості встановити кількість використаних та невикористаних днів відпустки позивачем за періоди роботи у 2019-2020 роках, 2021-2022 роках, 2022-2023 роках, оскільки відсутні відомості щодо загальної кількості днів відпустки, які могли використовуватися позивачем у ці періоди, з огляду на позначку «+2к/д», яка не дає розуміння того, з якого часу позивачеві було додатково надано 2 календарних дні відпустки. Крім того, не міститься також і наказів про надання відпусток у зазначені періоди, а також відомостей про те, що позивачем такі відпустки не використовувались. При цьому, позивач заявляючи вимогу про стягнення компенсації зазначив, що йому невідома кількість невикористаних ним днів відпустки, у зв`язку з чим було подано адвокатський запит до відповідача з метою з`ясування таких відомостей, та зазначено, що після отримання відповіді до суду буде наданий розрахунок. Водночас, ані відповіді відповідача, ані розрахунку суми компенсації позивачем до суду надано не було. Із клопотанням про витребування таких доказів у відповідача до суду не звертався. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з недоведеністю позивачем належними та допустимими доказами кількості невикористаних ним днів відпустки, та неможливістю у зв`язку з цим здійснити розрахунок компенсації у відповідності до чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2023 року по день винесення рішення, але не більше ніж за 6 місяців, слід зазначити таке. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову в цій частині, посилався на те, що в даному випадку в затримці розрахунку позивача при звільненні не було його вини, оскільки мали місце обставини, які не залежали від його волі та які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем, а саме, у зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ в Україну відповідач не міг здійснювати повноцінну господарську діяльність, що мало наслідком відсутність коштів. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Таким чином посилання відповідача на військову агресію як на підставу невиплати заробітної плати є неприйнятними та відхиляються судом. Накази відповідача про призупинення дії трудових договорів з працівниками також не доводять обставин, викладених у відзиві, оскільки позивачу з травня 2022 року по день звільнення нараховувалася заробітна плата, що свідчить про те, що ДП «Завод 410 ЦА» здійснювало господарську діяльність, а позивач виконував покладені на нього трудові обов`язки. Таким чином, вказані докази в сукупності не дають підстав для беззаперечного висновку про неможливість заводу виконати свої зобов`язання щодо розрахунку з позивачем внаслідок обставин непереборної сили, та неможливість підприємства проводити повноцінну господарську діяльність. Відтак, відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП «Завод 410 ЦА» на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України. Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частин першої, другої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Враховуючи вищенаведене, судом установлено, що відповідачем не були виплачені у день звільнення всі належні позивачу суми при звільненні, тому він має право на компенсацію майнових втрат в порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Згідно з абзацом четвертим пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом установлено, що позивач, всупереч вимогам порядку № 100 , вирахувала середньоденну заробітну плату, взявши до уваги розмір заробітної плати за листопад 2022 року з вирахуванням обов`язкових платежів та зборів, тому суд здійснює власний розрахунок. Згідно з довідкою про доходи, видану відповідачем [PERSON] вбачається, що заробітна плата за останні 2 календарні місяці, які він працював перед звільненням становила 22 601,27 грн - за лютий 2023 року та 17 707,07 грн - за березень 2023 року. Позивачем зазначено, що протягом вказаних двох місяців ним фактично було відпрацьовано 43 дня, що відповідачем не спростовувалось. Таким чином, середньоденна заробітна плата - 937,40 грн. Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13 квітня 2023 року по 13 жовтня 2023 року в розмірі 123 736,80 грн (937,40 грн (середньоденна заробітна плата) х 132 (робочих дня) = 123 736,80 грн). При цьому, суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, суд вважає необхідним зазначення в резолютивній частині рішення суду, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача сплатити податок на доходи фізичних осіб, військовий збір та нарахувати і сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму невиплаченої заробітної плати та на суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за доцільне задовольнити таку вимогу частково, з огляду на таке. Відповідно до пунктів 6.1 та 6.2 статті 6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу. Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій. Згідно з пунктом 162.1.3 статті 162 Податкового кодексу України платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент. Згідно з пунктом 14.1.180 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу (податок на доходи фізичних осіб), до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16-1 Розділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України платниками військового збору є, в тому числі, податковий агент. Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці. У розумінні пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для роботодавців базою для нарахування єдиного внеску є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці» та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Крім того, згідно з листом відповідача від 06 грудня 2023 року № 20-2095 судом встановлено, що утримання та нарахування на заробітну плату, визначені діючим законодавством України не сплачені з травня 2022 року по квітень 2023 року. Враховуючи вищевикладене, що нарахування, утримання та сплата податку на доходи фізичних осіб, військового збору є обов`язком податкового агента, яким в цьому випадку виступає роботодавець позивача, а також нарахування та сплата єдиного соціального внеску є обов`язком роботодавця, суд вважає вимоги позивача в частині зобов`язання роботодавця вчинити дії обґрунтованими. Водночас, відсутні підстави для нарахування та сплати єдиного соціального внеску на суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідно до пункту 5 розділу І Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року № 1170 відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до виплат, на які не нараховується єдиний соціальний внесок. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення порушених прав, зокрема поновленням на роботі, а має самостійне юридичне значення. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61- 1188св18). Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зав`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя (постанова Верховного Суду від 14 червня 2021 у справі № 235/3191/19, провадження № 61-21511сво19). Враховуючи викладене, беручи до уваги, що в ході судового розгляду встановлено наявність порушення трудових прав позивача, зокрема, невиплатою заборгованості по заробітній платі протягом року, не здійснення повного розрахунку з позивачем при звільненні і до моменту вирішення спору по суті, що призвели до необхідності докладати позивачем додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. В пункті 2 частини 2 статті 23 ЦК України зазначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд враховує характер та обсяг фізичних, душевних, психічних і моральних страждань і переживань позивача, їх тривалість, істотність та глибину вимушених негативних змін у його звичайному житті, які настали у зв`язку із тривалою несвоєчасною виплатою заробітної плати та нездійсненням роботодавцем повного розрахунку з ним при звільненні, а також, що позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи, у ув`язку з чим йому протипоказані емоційні навантаження, сукупність інших негативних наслідків у його повсякденному звичайному житті, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір відшкодування моральної шкоди позивачу в розмірі 25 000 грн, задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволений частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 916,95 грн та на користь позивача - в розмірі 1073,60 грн. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 500 під час розгляду цієї справи, суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи 08 травня 2023 року між позивачем та адвокатським бюро «Лесі Дубчак» укладено Договір про надання правової (професійної правничої) допомоги № 26, пунктом 1.1 якого визначено, що клієнт доручає, а адвокатське бюро «Лесі Дубчак», в особі адвоката Дубчак Л. С. бере на себе зобов`язання надати клієнту необхідну правову (професійну правничу) допомогу з метою захисту і/чи представництва прав та законних інтересів клієнта в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та інших підприємствах, установах і організаціях, їх посадовими та службовими особами, перед фізичними та юридичними особами, здійснення інших видів адвокатської діяльності, користуючись для цього усіма правами, що надані адвокату (у тому числі захиснику, представнику) згідно з чинним законодавством України Конкретні види правової допомоги, які надаються клієнту, можуть бути погоджені сторонами письмово в додатковій угоді, за ініціативою буд-якої із сторін. Згідно з пунктом 1.4 договору під час укладення договору клієнт надає адвокатському бюро/адвокатові доручення, оформлене у вигляді окремого документу, яке є невід`ємною частиною даного договору, на виконання робіт, конкретний об`єм якої можна визначити під час укладення договору виходячи із запиту клієнта та узгодженої з адвокатом позиції. У пункті 4.1 договору визначено, що розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги згідно з цим договором клієнту та порядок оплати такого гонорару визначається додатковою угодою між сторонами. Цей розмір гонорару адвокатського бюро у разі збільшення обсягів роботи адвокатського бюро може бути переглянутий за взаємною згодою сторін, що оформлюється як додаткова угода до цього договору і з моменту підписання сторонами стає його невід`ємною частиною. 08 травня 2023 року між адвокатським бюро «Лесі Дубчак» та позивачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 08 травня 2023 року № 26 про гонорар адвоката, відповідно до якої розмір гонорару за надання правової допомоги, передбаченої цим договором, встановлюється в розмірі, що визначається за домовленістю сторін (пункт 2 додаткової угоди). Сторони погодили вартість надання окремих видів правової допомоги у такому розмірі: підготовка позовної заяви - 6 000 грн, підготовка адвокатського запиту - 1 200 грн, авансування поштових витрат - 300 грн (пункт 3 додаткової угоди). Розмір гонорару не включає фактичні витрати, пов`язані з виконанням доручень клієнта (відрядження, добові, поштові витрати, запис документів на електронні носії тощо), якщо інше не передбачено письмовою домовленістю сторін (пункт 4 договору). Згідно з підпунктом 5.1 пункту 5 договору за послугу з моніторингу справ клієнт сплачує адвокатові кошти в розмірі 990 грн за кожні 6 місяців моніторингу з розрахунку 165 грн за 1 місяць моніторингу. Кошти сплачуються клієнтом у вигляді попередньої оплати послуги за 6 місяців. Адвокат вважається таким, що зобов`язаний надавати послугу з моніторингу справ клієнта, з моменту надходження попередньої оплати від клієнта у повному обсязі. 06 грудня 2023 року між позивачем та адвокатським бюро «Лесі Дубчак» було підписано додаткову угоду № 2 до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 05 травня 2023 року № 26 про гонорар адвоката, відповідно до якої сторони погодили додатково наступний об`єм та вартість правової (професійної правничої) допомоги, що надається адвокатським бюро: підготовка адвокатського запиту та направлення його засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення на адресу ДП «Завод 410 ЦА» - 600 грн; підготовка та направлення через підсистему «Електронний суд» клопотання про приєднання доказів - 1 400 грн. Згідно з актом від 16 травня 2023 року № 1 та актом від 21 грудня 2023 року № 2 наданих послуг за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги від 08 травня 2023 року № 26 адвокатським бюро надано клієнту правову (професійну правничу) допомогу, а саме: підготовка позовної до ДП «Завод 410 ЦА» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії, друк та засвідчення копій додатків до позовної заяви, підготовка примірника позовної заяви з додатками для відповідача, направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення до Солом`янського районного суду міста Києва (без врахування поштових витрат) - 6 000 грн; підготовка адвокатського запиту вих. № 66/05/23 від 10 травня 2023 року (8 питань) та направлення його засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення на адресу Державного підприємства «Завод 410 ЦА» (без урахування поштових витрат) - 1 200 грн; поштові витрати - 300 грн; підготовка адвокатського запиту та направлення його засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення на адресу Державного підприємства «Завод 410 ЦА» (з урахуванням поштових витрат) - 600 грн; підготовка та направлення через підсистему «Електронний суд» клопотання про приєднання доказів - 1 400 грн. Таким чином, загальна вартість наданих адвокатським бюро позивачу послуг становить 9 500 грн. Згідно з рахунками від 12 травня 2023 року № 1-КАІ та від 06 грудня 2023 року № 2-КАІ, платіжними інструкціями від 15 травня 2023 року № 446113655, від 20 грудня 2023 року № 184927765 позивачем сплачено на користь адвокатського бюро 9 500 грн. Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами підтверджено понесені ним витрати за надану йому професійну правничу правову допомогу. Разом з тим, представником відповідача було подано до суду заперечення на стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну (правничу) правову допомогу в розмірі 9 500 грн, в яких зазначив, що такий розмір є необґрунтованим та не співмірним із виконаною адвокатом роботою, оскільки з наданих стороною позивача актів наданих послуг неможливо визначати час, витрачений адвокатом для підготовки документів, а також зважаючи, на невеликий об`єм матеріалів та сталу судову практику у подібних правовідносинах. У зв`язку з викладеним, просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 5 000 грн. Згідно з пунктами 2 ,4 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує ,зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, а також дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131 св 19. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що позов задоволено частково, заперечення відповідача щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу, суд, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що заявлена представником позивача сума є співмірною із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому приходить до висновку про відшкодування за рахунок ДП «Завод 410 ЦА» на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial