Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У вересні 2024 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить усунути перешкоди у користуванні комунальною власністю кімнатою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що кімната [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра. [PERSON] рахується зареєстрованою у вказаній кімнаті, однак ордер або інший документ на зайняття житлової площі у гуртожитку відсутній. Актами комісії Комунального підприємства «Жилсервіс-5» ДМР від 13.06.2021 року, 11.02.2021 року, 20.03.2020 року встановлено, що [PERSON] в спірній кімнаті не проживає більше трьох років. Особовий рахунок на ім`я відповідача закритий з 01.07.2020 року. З огляду на те, що [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації більше ніж три роки та не вчинила дії щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку, Дніпровська міська рада, як власник кімнати вважає за необхідне звернутись до суду з даним позовом до [PERSON] , як до особи, яка користується кімнатою без належних правових підстав. Ухвалою від 23.09.2024 року відкрито провадження у справі і вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою 27.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому\~засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У судових засіданнях 07.07.2025 року та 06.08.2025 заперечував проти задоволення позову, пояснив, що відповідач вселилась до спірної кімнати гуртожитку на підставі рішення зборів мешканців ще у 1997 році. Іншого житла вона не має, оскільки будинок зареєстрований за нею на праві власності не придатний для проживання. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що відповідно до копії рішення Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради від 25.03.2011 року за №151, вирішено внести зміни до рішення виконкому Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради від 28.01.2011 року за №44, вказавши адресу будинку [ADDRESS] будинок [ADDRESS] . Відповідно до копії форми А, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 13.03.1997 року. Відповідно до довідки наданої директором КП «Жилсервіс-5» ДМР [PERSON] від 05.07.2021 року, на ім`я [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , був відкритий особистий рахунок № [NUMBER] з 01.10.2012 року, який було закрито з 01.07.2020 року. Згідно довідки наданої директором КП «Жилсервіс-5» ДМР [PERSON] від 05.07.2021 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та займає кімнату № [NUMBER] . Реєстрація з 07.06.2011 року. Відповідно до довідки директора КП «Жилсервіс -5» [PERSON] від 01.06.2023 року, ордер або інший документ на зайняття житлової площі у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] у КП «Жилсервіс-5» відсутній. Згідно актів обстеження об`єкту житлової нерухомості від 17.06.2021 року, від 11.02.2021 року, від 20.07.2020 року кімната [ADDRESS] , опечатана, у кімнаті ніхто не проживає більше трьох років. [PERSON] на праві власності належить будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді секретаря Миколаївської сільської ради від 07.10.2025 року № 1155 наданої на адвокатський запит, домоволодіння належне [PERSON] є старою забудовою, більше 20 років не використовується, знаходиться в занедбаному стані та не має умов для проживання. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1-3\~ст.13\~ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. У частині 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Як роз`яснено у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як встановлено судом [PERSON] не надано доказів правомірності вселення в кімнату [ADDRESS] . За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36\~рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини\~визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Аналогічний висновок міститься у постанові ВС/КЦС від 15.01.2020 прийнятій за результатами розгляду справи №754/613/18 у якому також зазначено, що при вирішенні спорів щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Як встановлено судом відповідач має зареєстроване місце проживання в спірній кімнаті у гуртожитку з 13.03.1997 року. Згідно відповіді секретаря Миколаївської сільської ради від 07.10.2025 року № 1155, домоволодіння належне [PERSON] є старою забудовою, більше 20 років не використовується, знаходиться в занедбаному стані та не має умов для проживання, що між іншим підтверджується інформацією з реєстру прав власності, згідно якої житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , має загальну площу 27,8 кв.м., відсоток зносу - 80. З огляду на те, що відповідач з 1997 року проживає та має зареєстроване місце проживання в кімнаті [ADDRESS] , на протязі більш ніж 20 років позивач не вчиняв жодних дій, які б свідчили про невизнання законності користування відповідачем спірною кімнатою у гуртожитку, а також враховуючи, що відповідач не має іншого нерухомого майна придатного для проживання, підстави для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення відсутні. Таким чином, позов Дніпровської міської ради до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення не підлягає задоволенню. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed