Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~У липні 2025 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА\~«ДОСЛІДНЕ ГОСПОДАРСТВО\~«ЖЕРЕБКІВСЬКЕ» СЕЛЕКЦІЙНО-ГЕНЕТИЧНОГО\~ІНСТИТУТУНАЦІОНАЛЬНОГО ЦЕНТРУ\~НАСІННЄЗНАВСТВА ТА\~СОРТОВИВЧЕННЯ» (далі - ДП «ДГ «ЖЕРЕБКІВСЬКЕ» СГІ-НЦНС») про стягнення сум, нарахованих і невиплачених при звільненні. Зазначала, що вона у період з 08 травня 2023 року по 29 липня 2024 року перебувала у трудових відносинах з ДП «ДГ\~«ЖЕРЕБКІВСЬКЕ» СГІ-НЦНС» на посаді головного бухгалтера. Наказом відповідача № 22-к від 29 липня 2024 року її було звільнено із займаної посади головного бухгалтера за згодою сторін згідно зі статтею 36 п. 1 КЗпП. До звільнення позивачки, внаслідок порушення роботодавцем строків виплати, утворилася заборгованість із заробітної плати та середньомісячного заробітку по листам тимчасової непрацездатності. В той же час у день звільнення з позивачкою не було проведено розрахунку відповідно до вимог трудового законодавства. Станом на дату подання даного позову відповідач має перед позивачкою заборгованість з нарахованих і невиплачених при звільненні сум в розмірі 98052,40 гривень. Посилаючись на те, що у день звільнення заборгованість по заробітній платі їй виплачена не була, позивачка просила суд стягнути з ДП «ДГ\~«ЖЕРЕБКІВСЬКЕ» СГІ-НЦНС» на її користь невиплачену на день звільнення з роботи суму в розмірі 98052,40 гривень, а також судові витрати, пов`язані з отриманням нею професійної правничої допомоги. 28 липня 2025 року ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області вище зазначену справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, а також встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України (а.с.38-39). Також витребувано за клопотанням позивачки у відповідача по справі: копії наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи [PERSON] , довідку про суми, нараховані [PERSON] щомісячно за час роботи та виплачені на день звільнення. Встановлено строк для надання витребуваних документів - до 03 вересня 2025 року - день, на який було призначено перше судове засідання по справі. Копію ухвали суду та копію позовної заяви з додатками відповідач отримав в електронному вигляді 29 липня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.41), та додатково поштовим направленням - 11 серпня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням за № 0610272090117 про вручення поштового відправлення (а.с.43). Проте, на дату судового засідання, призначеного на 03 вересня 2025 року, витребувані судом документи відповідачем надані/надіслані не були, та не повідомлено про причини неможливості подати такі докази. У зв`язку з першою неявкою відповідача в судове засідання розгляд справи було відкладено на 01 жовтня 2025 року (а.с.45). В судове засідання сторони не прибули. Протокольною ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року (а.с.50) задоволено клопотання позивачки (а.с.49) - відкладено судове засідання по справі, у зв`язку з частковим погашенням відповідачем наявної перед позивачкою заборгованості та можливістю в подальшому вирішення спору між сторонами. При цьому, належним чином повідомлений (а.с.48), відповідач в судове засідання свого уповноваженого представника не направив, заяв чи клопотань не подавав. Витребувані ухвалою суду від 28 липня 2025 року докази не подав. В судове засідання, призначене на 29 жовтня 2025 року, сторони не прибули. 29 жовтня 2025 року до початку судового засідання позивачка [PERSON] надала через канцелярію суду заяву про зменшення позовних вимог (а.с.53-60). В обґрунтування заяви зазначила, що після подання до суду позову та відкриття провадження у справі 03 вересня 2025 року відповідачем шляхом безготівкового зарахування на рахунок позивачки сплачено заборгованість із заробітної плати, відпускних за період січень-липень 2024 року при звільненні в сумі 57018,23 гривень. З урахуванням цього факту заборгованість становить 41034,17 гривень, на стягненні якої з відповідача наполягає позивачка. Крім того, позивачка надала через канцелярію суду заяву, в якій просила прийняти до розгляду подану нею заяву про зменшення позовних вимог, вжити заходи щодо виконання відповідачем ухвали суду від 28 липня 2025 року про витребування доказів. Також просила судове засідання, призначене на 29 жовтня 2025 року, провести у її відсутність (а.с.61). Відповідач, належним чином повідомлений (а.с.52), в судове засідання свого уповноваженого представника не направив, заяв чи клопотань не подавав. Витребувані ухвалою суду від 28 липня 2025 року докази не подав. Ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року повторно витребувано у відповідача по справі: копії наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи [PERSON] , довідку про суми, нараховані [PERSON] щомісячно за час роботи та виплачені на день звільнення. Встановлено строк для надання витребуваних документів - протягом 5 (п`яти) днів з дня одержання її копії (а.с.63-64). Цією ж ухвалою суду до відповідача застосовано захід процесуального приму у виді штрафу. Крім того, протокольною ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року (а.с.62) прийнято до розгляду заяву позивачки про зменшення розміру позовних вимог. Також, у зв`язку з необхідністю часу для надання відповідачем доказів, що витребовуються, судове засідання відкладено на 17 листопада 2025 року. В судове засідання сторони не прибули. Позивачка надала через канцелярію суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутність, на позовних вимогах наполягає, проти заочного рішення не заперечує (а.с.69). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, належним чином повідомлений (а.с.66 зворотний), знов ж таки в судове засідання свого уповноваженого представника не направив, заяв чи клопотань не подавав. Витребувані повторно ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року докази не подав. Копію ухвали суду відповідач отримав в електронному вигляді 30 жовтня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с.66), та додатково поштовим направленням - 05 листопада 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням за №R067028490671 про вручення поштового відправлення (а.с.68). На даний час вимоги ухвал суду від 28 липня та 29 жовтня 2025 року досі не виконані та жодних письмових пояснень з приводу їх не виконання суду ДП «ДГ\~«ЖЕРЕБКІВСЬКЕ» СГІ-НЦНС» не надано. Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України\~у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. В листі Верховного Суду України від 25 січня 2006 року № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі палати КГС від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20 «40. Відповідно до частин першої, третьої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»\~судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. 41. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії»). 42. Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Німеччини»). 43.\~На зацікавлену сторону покладається обов`язок\~проявляти належну увагу у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ від 01 квітня 2008 року щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), рішення ЄСПЛ від 17 липня 2012 року у справі «Мускат проти Мальти» (Muscat v. Malta). 44. Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).». Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про перебування в провадженні Ананьївського районного суду Одеської області даної справи відповідачеві відомо (а.с.41, 43, 48, 52, 66, 68). Відповідач своїми процесуальними правами, передбаченими ЦПК України не скористався, зокрема, відзив на позовну заяву, який має відповідати вимогам статті 178 ЦПК України, не надав. Тому відповідно до вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Верховний Суд в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду цієї справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників. Суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась судом обов`язковою. Враховуючи викладене, положення статтей 128, 131, 223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З наведених вище обставин встановлено, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому в судове засідання не прибув без повідомлення причин неприбуття, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1, 2 частини першої статті 280 ЦПК України. Також встановлено, що відповідач, у встановлений для нього судом строк, відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній пунктом 3 частини першої статті 280 ЦПК України. В матеріалах справи міститься заява позивачки, в якій вона не заперечує\~проти ухвалення\~заочного рішення(а.с.69), що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктом 4 частини першої статті 280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені частиною першою статті 280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень частини першої статті 281 ЦПК України без оформлення окремого документа із занесенням до протоколу судового засідання судом постановлено відповідну ухвалу. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті. В частині першій статті 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі\~статтею 22 цього Закону та статтею 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Правила нарахування заробітної плати трудовим законодавством не регламентовано. В cтатті 115 КЗпП України визначено лише порядок її виплати, - не рідше двох разів на місяць. Згідно із вимогами статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з правовим висновком, який викладено в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Крім того, необхідно зазначити, що в частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. В судовому засідання встановлено, що згідно записів в трудовій книжці серії [NUMBER] позивачка [PERSON] в період з 08 травня 2023 року по 29 липня 2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем по справі (а.с.9-10). Відповідно до наказу № 22-к від 29 липня 2024 року позивачка звільнена з займаної посади головного бухгалтер за згодою двох сторін згідно зі\~статтею 36 пункт 1 КЗпП України (а.с.10). Згідно довідки № 1 від 10 січня 2025 року позивачці нарахований сукупний дохід за період з 08 травня 2023 року по 29 липня 2024 року в розмірі 403740,49 гривень, сума до виплати 331067,18 гривень (а.с.16). Як стверджує позивачка, востаннє відповідачем було виплачену їй заробітну плату за грудень 2023 року в сумі 17055,61 гривень (виплата була здійснена 22 серпня 2024 року, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивачки за період 01 січня 2024 року по 05 червня 2025 (а.с.17-19). За розрахунком заборгованості, наданим позивачкою, у відповідача перед нею утворилася заборгованість із сум, нарахованих і невиплачених за час роботи на посаді головного бухгалтера, яка складає 98052,40 гривень (з січня по липень 2024 року - 97734,55 гривень, за листопад і грудень 2023 року - 317,00 гривень) (а.с.15). Отже, позивачка не отримала суму, нараховану за час роботи на посаді головного бухгалтера з січня по липень 2024 року, включаючи борг за листопад і грудень 2023 року. Доказів у спростування зазначених обставин відповідачем не надано. Водночас, 03 вересня 2025 року, уже після звернення позивачкою з даним позовом до суду, відповідачем було виплачено заборгованість із заробітної плати, відпускних за період січень-липень 2024 року при звільненні в розмірі 57018,23 гривень, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивачки за період 01 січня 2024 року по 28 жовтня 2025 (а.с.55-58). З цього суд робить висновок, що вимога позивачки про стягнення з відповідача сум, нарахованих і невиплачених їй при звільнені, є не безпідставною. У зв`язку з частковим розрахунком з позивачкою, за розрахунком позивачки наразі у відповідача перед нею наявна заборгованість із сум, нарахованих і невиплачених за час роботи на посаді головного бухгалтера, яка складає 41034,17 гривень, на стягненні якої з відповідача і наполягає позивачка (а.с.53-54). Відповідач в свою чергу не надав жодного доказу щодо погашення, або зменшення заборгованості перед позивачкою. Відповідно до статтей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд бере до уваги та покладає в основу мотивування рішення розрахунок заборгованості, наданий позивачкою, і вважає його вірним. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність наданих позивачкою доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи також, що викладені у позові обставини відповідач не заперечив, ухвали суду про витребування доказів не виконав, що в силу частини десятої статті 84 ЦПК України, вважається визнанням відповідачем обставин справи, суд визнає докази достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованих, але невиплачених сум обґрунтовані і підлягають стягненню на користь позивачки у розрахованому позивачкою розмірі 41034,17 гривень. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачка в силу пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за звернення з вимогою про стягнення заробітної плати, суд вважає за необхідне згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211 гривень 20 коп. стягнути з відповідача в дохід держави. Згідно пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 59 Конституції України\~кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України\~встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закон № 5076-VI\~представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види\~правничої допомоги\~-\~види адвокатської\~діяльності з\~надання правової\~інформації,\~консультацій і\~роз`яснень з\~правових питань,\~правового супроводу\~діяльності клієнта,\~складення заяв,\~скарг,\~процесуальних та\~інших документів\~правового характеру,\~спрямованих на\~забезпечення реалізації\~прав,\~свобод і\~законних інтересів\~клієнта,\~недопущення їх\~порушень,\~а також\~на сприяння\~їх відновленню\~в разі\~порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 19 Закону № 5076-VI\~). В пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини восьмої\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті за надання правничої допомоги адвокатом, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, керувалися конкретними обставинами справи та фінансовим станом обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30). Статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачка надала суду наступні документи: договір про надання правничої допомоги № 07 від 16 червня 2025 року, укладеного між адвокатом Гусєвою О.Д. та [PERSON] , та додаток до договору про надання правничої допомоги № 07 від 16 червня 2025 року (а.с.30-32), опис послуг за договором про надання правничої допомоги № 07 від 16 червня 2025 року (а.с.35), квитанції до прибуткового касового ордеру № 19 від 25 липня 2025 року та № 24 від 29 жовтня 2025 року, з яких вбачається, що Земляк Л.В. сплатила адвокатові за договором про надання правничої допомоги № 07 від 16 червня 2025 року в загальній сумі 3500,00 гривень (а.с.34, 60), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 205 від 22 травня 2003 року (а.с.33). Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 УПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За відсутності клопотання сторони про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат. Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~в постанові\~від 10\~січня 2024\~року в\~справі №\~760/8817/21\~(провадження\~№ 61-8777св23) звернувся до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), в якій зроблено висновок, що: «суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами». Відповідач своїм правом на подачу письмових пояснень чи заперечень щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не скористався. За викладених обставин, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 147 та частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку про задоволення заявлених до стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved