Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача Позивач\~ звернувся до суду з цим позовом та в обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21 було частково задоволено позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, скасовано державну реєстрацію прав на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1601085512101). Визнано недійсним та скасоване розпорядження від 02.07.2018 №П-32, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради, про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] . Визнано недійсним та скасоване розпорядження від 30.11.2017 №П-26, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради, про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] . Витребувано від [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] , відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №2027042712101. Вказане рішення суду залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.10.2023 у справі №932/2249/21. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 26.02.2024 №71774014 відмовлено Дніпровській міській раді в проведені реєстраційних дій, спрямованих на скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в зв`язку з наявними суперечностями між заявленим та вже зареєстрованим речовим правом на нерухоме майно, а саме: у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис про державну реєстрацію права власності (спільна часткова) за двома власниками: [PERSON] та [PERSON] . Натомість відповідно до рішення суду витребовується квартира в цілому лише від [PERSON] . Таким чином, державним реєстратором встановлено суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, що є підставою для відмови в проведенні державної реєстрації. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 23.11.2023 приватним нотаріусом Кучмій Н.В. Дніпровського міського нотаріального округу посвідчено договір дарування нерухомого майна №1529, укладений між [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , про що до реєстрів внесений відповідний запис (індексний номер рішення 70370009). Таким чином, [PERSON] укладено договір дарування частини квартири на користь дружини [PERSON] через місяць після набрання рішенням законної сили у справі №932/2249/21, яким у останнього витребовується вищезазначена квартира. Вказані обставини правочину дарування, на думку позивача, вказують на те, що останній вчинено з метою ухилення від виконання рішення суду та позбавлення власника можливості витребування свого майна з чужого незаконного володіння. Вважає за необхідне визнати недійсним договір дарування як такий, що направлений на уникнення витребування майна боржника за рішенням суду. Укладений 23.11.2023 договір дарування має ознаки фіктивності та вчинений з метою приховування справжніх намірів учасників правочину ухилення від виконання рішення суду. Момент укладення договору безпосередньо пов`язаний з прийнятим апеляційним судом рішенням та набранням ним законної сили. Особи, які уклали договір, є подружжям, майно відчужене за безоплатним договором дарування. Просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , від 23.11.2023 №1529, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., та стягнути з відповідачів у справі сплачений позивачем судовий збір. ІІ. Позиції, заяви (клопотання) учасників справи \~ \~ \~ \~Разом з позовною заявою 24.09.2024 позивачем подано суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони вчинення будь-яких дій, пов`язаних з реєстрацією речових прав щодо неї. \~ \~ \~ \~В підготовчому засіданні представниками позивача: Дніпровської міської ради Ярличенком І.В. та Дніпропетровської обласної прокуратури Лейченко О.В. підтримані позовні вимоги. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнані. Відповідачем [PERSON] пояснене, що при придбанні квартири він був введений в оману продавцем, який запевняв, що з квартирою все добре, тому подальші події були для нього несподіваними. Коли тривав судовий розгляд справи, його інтереси представляв його представник, тому він не мав повної інформації про наслідки судового розгляду, укладаючи зі своєю дружиною договір дарування половини квартири. Наразі він усвідомлює обставини, що склалися, розуміє, що не мав права укладати договір дарування, тому визнає позов і в подальшому хоче звернутися у встановленому законом порядку щодо набуття спірної квартири у власність. Відповідач [PERSON] підтвердила відомості, наведені [PERSON] . Клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано. ІІІ. Процесуальні дії у справі Позовна заява надійшла до суду 24.09.2024 та справа перебувала у провадженні судді [PERSON] . Ухвалою від 27.09.2024 відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання. Також ухвалою від 27.09.2024 частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та вжито заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження спірної квартири та заборони [PERSON] , [PERSON] та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири. За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду міста Дніпра від 01.07.2025 №516 здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі рішення Вищої ради правосуддя №1229/0/15-25 від 09.06.2025 про відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Справу розподілене у провадження судді Салькової В.С. Ухвалою суду від 10.07.2025 справу прийнято до провадження і призначене в ній підготовче засідання на 18.08.2025. Підготовче засідання відкладалося через неявку відповідача [PERSON] . В підготовчому засіданні 07.11.2025 відповідно до ч.3\~ст.200\~ЦПК України судом постановлено ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження з підстави визнання позову відповідачами. За наслідками підготовчого засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення з його проголошенням 17.11.2025. 17.11.2025 в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21 задоволено частково позовні вимоги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та скасовано державну реєстрацію прав, проведену 13.07.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. про державну реєстрацію права комунальної власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1601085512101); визнано недійсним та скасоване розпорядження від 23.07.2018 №П-32, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради, про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнано недійсним та скасоване розпорядження від 30.11.2017 №П-26, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS] ; витребувано від [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] , відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №2027042712101. Дане рішення суду було оскаржене, але постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.10.2023 залишене без змін. Таким чином, рішення суду у справі №932/2249/21 від 16.05.2023, яким у [PERSON] витребувано на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] , набрало законної сили 24.10.2023. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.09.2024 (інформаційна довідка №396267738) квартира [ADDRESS] належить по частині [PERSON] та [PERSON] . Право власності [PERSON] на частину вказаної квартири набуте на підставі договору дарування, посвідченого 23.11.2023 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., реєстровий №1529, згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар частину квартири [ADDRESS] . Рішенням №71774014 від 26.02.2024 державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Одринською О.В. відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою від 15.02.2024 №59452968 з підстав того, що рішенням суду квартира [ADDRESS] витребувана в цілому від [PERSON] , у той час як за даними державних реєстрів квартира перебуває у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] , що вказує на наявність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами та є підставою для відмови в проведенні державної реєстрації. V. Оцінка суду Суд враховує визнання позову відповідачем та у відповідності до положень ч.4 ст.206 ЦПК України встановив наявність законних підстав для задоволення позову. За загальним правилом порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), то ж, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Під час реалізації своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст.13 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або припинити порушення приватних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Правовим наслідком недійсності договору є так зване «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц наведений висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Отже, Велика Палата сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Вирішуючи спір в поточній справі, суд виходить із того, що в ній має місце позаконкурсне оспорювання фраудаторного правочину. Судом встановлено, що при зверненні з позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури інтерес останнього полягає у тому, щоб квартира повернулась у власність відповідача [PERSON] в цілому, оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21. Суд вважає, що укладений відповідачем [PERSON] договір дарування частини квартири на користь дружини [PERSON] є саме фраудаторним правочином, оскільки він вчинений відповідачами на шкоду держави, в інтересах якої діє позивач. Відчуження вказаного майна відповідач [PERSON] вчинив після набрання рішенням суду про витребування у нього спірної квартири законної сили, та за умови оскарження ним рішення суду першої інстанції слід вважати, що він достеменно знав і розумів, що рішення суду ухвалене не на його користь та позбавляє його права власності на майно. Отже, [PERSON] як дарувальник після набрання рішенням суду законної сили діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки оспорюваний договір фактично був таким, що направлений на недопущення виконання рішення суду. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Відповідно до ст.202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст.203\~ЦК України, що за правилами\~статті \~215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234\~ЦК України. Відповідно до ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь обдарованого виникнення у нього зобов`язання повернути це майно на користь іншої особи, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно цієї особи, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси особи та направлений на недопущення повернення майна, і такі дії є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення витребування майна у боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.13 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України). У вищезгаданій постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна з метою приховання цього майна від витребування свідчить, що правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Будь-який правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання, в тому числі щодо повернення майна, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення витребування майна, та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Такі висновки суду також узгоджуються з наведеними у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17. В силу приписів п.4 ч.2 ст.16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення. В даній справі є встановленим, що відповідачі як сторони договору дарування «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ними задля унеможливлення витребування у [PERSON] квартири на користь територіальної громади м. Дніпра, присудженого рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21, що зумовило настання таких негативних наслідків для держави. Отже, обраний позивачем спосіб захисту (відновлення становища, яке існувало до порушення), передбачений п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах, та за встановлених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат та доля заходів забезпечення Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до\~ст.141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №2770 від 05.09.2024 про сплату судового збору в сумі 2422,40 грн. З огляду на задоволення позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача по 1211,20 грн з кожного. Щодо застосованих судом заходів забезпечення позову суд зазначає, що відповідно до ч.ч.7,8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Оскільки від позивача не надходило вмотивованого клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вони продовжують свою дію відповідно до наведених положень цивільного процесуального закону. На підставі викладеного,

Outcome: approved