Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з вказаним позовом. Згідно позовних вимог в редакції позовної заяви від 12.12.2023 року позивач просила суд: - встановити факт проживання [PERSON] та померлого [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період лютого 2018 року до часу відкриття спадщини - [INFO] ; - визнати за [PERSON] право на спадкування разом з спадкоємцями першої черги за законом, яка відкрилася після смерті [PERSON] [INFO] . Короткий зміст та узагальнені доводи позовної заяви. 07.06.2023 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демяносовою В.Ф. було відкрито спадкову справу щодо померлого [INFO] [PERSON] . Водночас, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] через відсутність доказів проживання однією сім`єю з померлим та рекомендовано звернутись до суду. На випадок смерті [PERSON] особистого розпорядження щодо майна не здійснив. Співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та його мати [PERSON] . Водночас, позивач вказує, що проживала з померлим однією сім`єю. З 01.03.2021 року позивач та її двоє неповнолітніх дітей були зареєстровані в даній квартирі [ADDRESS] , а саме: за місцем проживання [PERSON] . Крім того, позивач приймала участь в оплаті комунальних послуг з 2018 року по травень 2023 року за вищевказану квартиру, вела спільний побут, спільно виховували з померлим дітей позивача. Фактично в даній квартирі проживала позивач зі своїми дітьми та [PERSON] . Окрім того, позивач була замовником та оплачували всі послуги, пов`язані з похованням [PERSON] . Позивач вказує, що згідно із записів медичної карти амбулаторно хворого зазначено, що [PERSON] ще в 2018 році було встановлено діагноз хронічний вірусний гепатит С. Також були виявлені скарги пацієнта на періодичне головокружіння, були раптові втрати свідомості. Також, вказаний діагноз підтверджується ультразвуковими дослідженнями, та амбулаторною карткою лікарні «Сіті клініка», рекомендоване лікування. Хронічний вірусний гепатит С- це довготривала хвороба, що характеризується некротично запальними змінами у печінці, викликана персистуючим інфікуванням HCV - розд. 7.1.3. Хронічне інфікування викликає багаторічний запальний процес, некроз та регенерацію гепатоцитів та може призвести до розвитку гепатоцелюлярної карциноми. Позивач піклувалася про нього, доглядала, оплачувала витрати на лікування, забезпечувала матеріально, оскільки самостійно працювати [PERSON] не міг, а позивач постійно працювала. Провадження у суді та позиція сторін щодо предмету спору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.06.2023 р. матеріали позовної заяви було передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 18.08.2023р. позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 24.10.2023р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 16.11.2023 року від представника відповідача 2 до суду надійшло клопотання про повернення позовної заяв позивачу. 23.11.2023 року від представника відповідача 2 надійшов відзив на позов. Згідно змісту відзиву представник відповідача 2 вказував, що пред`явлені вимоги не визнає у повному обсязі та заперечує проти позову. Зазначив, що обгрунтовуючи своє проживання в кв. [ADDRESS] , де зареєстрований покійний [PERSON] , позивач вказує про створення сім?ї, посилаючись на ч. 2 ст. 3 СК України. Вказані обставини відповідач заперечує, посилаючись, зокрема, на наступне: «спільне поживання» відбувалось періодично; померлий часто проживав у відповідачки за адресою [ADDRESS] , пояснюючи це тим, що позивач вимагає укласти офіційний шлюб. Коли [PERSON] відмовлявся, позивачка влаштовувала скандали, навіть займалась рукоприкладством, тому він змушений був іти жити до матері. [PERSON] запевняв як матір, так і покійну бабу [PERSON] , яка померла [INFO] , що ніколи не пов?яже своє життя з такою жінкою, але проходило декілька днів і [PERSON] повертався до позивачки до чергового скандалу, в тому числі на різні побутові теми; жодних взаємних прав та обов?язків позивачка по відношенню до [PERSON] не дотримувалась. Тим самим відповідав і [PERSON] . Він ніколи не гуляв, не займався з двома дітьми позивачки. Як уже вказувалось, часто жив у матері. Більше того, десь за рік перед смертю [PERSON] жалівся, що позивачка має іншого чоловіка, з яким підтримує стосунки. А десь останні півроку говорив, що вона вже не соромиться і приводить цього чоловіка у квартиру [PERSON] . Позивач не відмовляла його від вживання наркотиків, не намагалась лікувати. Інших захворювань, окрім наркозалежності у нього не було. Він не любив звертатись до лікарів. Окрім того випадку, коли в ДТП, здається в 2021 році, не зломав ногу, то звертався за меддопомогою і йому накладали гіпс. До речі, під час ДТП [PERSON] сам був за кермом, що підтверджує, що він не потребував жодної сторонньої допомоги. З пояснень відповідачки, позивачці було потрібне лише вільне житло та кошти, які отримала баба [PERSON] за продаж хати та земельної ділянки в с. Богдани Вишгородського району на початку 2021 року, бо сама відповідачка не мала свого житла. Зі слів [PERSON] позивачка жила у матері, але там начебто однокімнатна квартира. За роки періодичного проживання ніякого спільного майна [PERSON] з позивачкою не набули, не піклувались одне про одного. Останні приблизно 2-3 місяці перед смертю [PERSON] уже постійно проживав у відповідачки. Він прийшов з тілесними ушкодженнями і вже не повертався до позивачки. Почував себе зле, але продовжував вживати наркотики. Позивач жодного разу не приходила до нього за місцем його проживання з відповідачкою-матір?ю за адресою: [ADDRESS] . Така її поведінка підтверджує про відсутність не лише якоїсь допомоги, а навіть уваги одне одного. Коли [PERSON] жив у матері, вона двічі викликала медичну допомогу і після повторного виклику в травні 2023 року, він декілька днів лікувався в 3-ій клінічній лікарні, будучи вже тяжко хворим. [INFO] [PERSON] помер в присутності матері. Позивачка під час обох викликів жодного разу [PERSON] не навідувала в лікарнях, а вже невдовзі після смерті [PERSON] , також в травні 2023 року, позивачка декілька разів приходила до відповідача, забрала у відповідача всі особисті документи, влаштовувала скандали. Надання чеків, повідомлень, квитанцій про оплату комунальних послуг лише підтверджують пояснення відповідачки в тій частині, що до 2020 року [PERSON] проживав з співмешканкою [PERSON] . Тому у всіх наданих Позивачкою чеках, квитанціях за період по 21.10.2018 року вказано лише прізвище [PERSON] . Лише 3 (три) чеки з зазначенням прізвища Позивачки ( [PERSON] ) і ці чеки датовані відповідно (а.с. 15, 17) 20.05.2023 та 04.12.2020 та очевидно чек з оплатою вивезення побутових відходів з непомітною сумою та оплатою за електроенергію в сумі 74, 88 грн. І там же оплата на ім?я [PERSON] за централізоване опалення в сумі 451, 59 грн. Вказані докази не доводять факту проживання саме однією сім?єю, розпочинаючи з 2018 року, а спростовують ці обставини в сукупності з наведеними у відзиві обставинами. Стосовно реєстрації в паперовому паспорті позивача за місцем проживання покійного в кв. [ADDRESS] зазначає, що позивачка незаконним шляхом зареєструвалась в квартирі [ADDRESS] , - без згоди співвласниці [PERSON] - відповідачки по даній справі. Стосовно зміни черги на право спадкування у зв?язку з: довготривалим часом опікування за [PERSON] , то це не відповідає дійсності. Він до останнього самостійно ходив «на точки», шоб роздобути наркотики для власного вживання. Ще в 2023 році він працював. Навіть останній час вже перед смертю він постійно ходив за наркотиками, а потім робив самостійно ін?єкцію в квартирі у вбиральні. З пояснень відповідачки, лише останній тиждень перед смертю, проживаючи у матері, він був дійсно в тяжкому стані, але не в «безпорадному». Він продовжував щодня виходити до міста, щоб роздобути наркотики, приносив, робив ін?єкцію і лежав. Не працював [PERSON] лише останні 2-3 місяці, тому не потребував будь-якої допомоги. Такі обставини лише підтверджують позицію відповідачки, що [PERSON] не знаходився в безпорадному стані та був самостійною, лише залежною від наркотиків, людиною. 23.11.2023 року від представника відповідача1 до суду надійшов відзив на позов. Згідно змісту відзиву представник відповідача просив ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства України. 28.11.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Згідно змісту відповіді на відзив представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Серед іншого, зазначив, що за повідомленням позивача [PERSON] страждає на психічну хворобу, проходила психіатричне лікування у психіатричному закладі. [PERSON] , [INFO] , що мешкає в [ADDRESS] має другу групу інвалідності з діагнозом Хронічний психічний розлад. Тобто необхідно встановити, чи є в порядку ст. 47 ЦПК України у [PERSON] цивільна процесуальна дієздатність, та чи укладала вона угоду про надання правничої допомоги з Сергою С.Ф. , і чи взагалі вказана угода укладалася. Ухвалою суду від 11.12.2023р. позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п?яти днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для усунення зазначених недоліків. 11.12.2023 року від представника відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив та приєднання доказів. Від третьої особи пояснення чи заперечення з приводу позовних вимог не надходили. Ухвалою суду від 25.12.2023р. позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2024р. апеляційну скаргу адвоката Дуня Віталія Валерійовича, який діє в інтересах [PERSON] , задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 25 грудня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 22.04.2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява представника позивача про відвід головуючого судді у справі. Ухвалою суду від 24.04.2024 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено. Також, ухвалою суду від 24.04.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. Клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд.37-б) копії карток виїзду швидкої медичної допомоги до пацієнта [PERSON] , [INFO] , в період з 01.01.2023р. по 11.05.2023р. за адресою: [ADDRESS] ; Витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги N?l Дніпровського району м. Києва» відомості: про стан здоров?я [PERSON] , [INFO] , в період з 01.01.2018р по 11.05.2023р.; чи знаходився на обліку в результаті будь-якого захворювання; яку особу зазначав [PERSON] в п.п. 5, 6 декларації контактною особою на випадок екстреної ситуації. Витребувано у П?ятнадцятої київської державної нотаріальної контори (02222, м. Київ, вул. Закревського, буд.47) копії матеріалів спадкової справи № 695/2023 до майна померлого [PERSON] . В іншій частині вимог клопотання відмовлено. 13.05.2024 року від П?ятнадцятої київської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 695/2023 заведеної після померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 04 липня 2024 року призначено у справі судову медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. 02.04.2025 року до суду надійшли матеріали цивільної справи у зв?язку з невиконанням експертизи. Ухвалою суду від 14.04.2025р. провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 19 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про направлення справи до Київського апеляційного суду для визначення підсудності та відкладено судове засідання на 10 червня 2025 року. Ухвалою суду від 10 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А, каб. № 707 на 25 червня 2025 року о 11 год. 30 хв. Задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, а також клопотання представника позивача та відповідача про виклик свідків. 09.07.2025 року від представника відповідача надійшла заява про відвід головуючого судді у справі. Ухвалою суду від 10.07.2025 року заяву представника позивача про відвід головуючого судді визнано необґрунтованою. Ухвалою суду від 11.07.2025 року заяву представника позивача про відвід головуючого судді залишено без задоволення. Ухвалою від 16.07.2025 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. В судовому засіданні 14.08.2025 року допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] надав в суді пояснення, що знайомий з [PERSON] з шкільних років. В січні 2018 року [PERSON] познайомив його з [PERSON] (позивачем). Позивач проживала разом з померлим [PERSON] давно, в них були чудові стосунки. У [PERSON] було 2 дітей, молодша дитина називала [PERSON] татом, діти були зареєстровані у його квартирі. Останні роки [PERSON] погано почувався. Знайомі телефонували та просили передати, що [PERSON] просила аби хтось наглянув за [PERSON] . Похованням [PERSON] займалась [PERSON] , матері [PERSON] не було. Чим саме хворів [PERSON] невідомо. Стосунки у [PERSON] і [PERSON] були подружніми, вони навіть обручки одягли. Чи вживав [PERSON] наркотики невідомо. Вказував, що [PERSON] десь у 20 роках працював на будівництві, потім ніби хотів працювати таксистом, точно не знає, оскільки спілкувався з ним більше по телефону, бачився рідко. Свідок [PERSON] надала в суді пояснення, що [PERSON] знає приблизно 16 років, з [PERSON] познайомилась у 2018 році. В них були сімейні відносини, [PERSON] обожнював молодшу доньку [PERSON] та казав, що вони його сім`я. Вони постійно спілкувались, аж до смерті [PERSON] . З 2018 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом. У [PERSON] був гепатит, з кожною зустріччю він почувався все гірше. Коли була пандемія коронавірусу померла бабуся [PERSON] , [PERSON] його поховала, коли помер [PERSON] похоронами також займалась [PERSON] . Фактично опікувалась ним [PERSON] . За два місяці до смерті [PERSON] точно не працював. Свідок [PERSON] надала в суді пояснення, що знає всю сім`ю [PERSON] . [PERSON] зустріла в лікарні, він розповідав, що в нього з`явилась сім`я, він був дуже радісним. Часто бачила як він гуляв з собакою [PERSON] . Вони дуже спокійно жили. Він почав працювати водієм, їздив на машині. У 2023 році він почав пити і [PERSON] водила його під руку додому, він говорив сам з собою. Коли поверталась додому, то чула як [PERSON] кричала своїй дочці аби та допомогла підняти [PERSON] . Інших жінок у [PERSON] не було. Лікуванням [PERSON] займалась [PERSON] . Перед смертю стан [PERSON] був дуже поганим, коли виносив сміття, то тримався за поручні. Свідок [PERSON] повідомив суду, що знав [PERSON] з 2014-2015р., він був наркоманом, позивачка йому допомагала в якихось питаннях, вони постійно сварилися, після сварки він йшов ночувати до нього. Коли [PERSON] потрапив в лікарню, швидка забрала його з дому матері, по ньому не було видно ознак хвороби, він був активний, але часто вживав заборонені речовини. Позивачка нещодавно набрала його та попросила про зустріч, запропонувала йому свідчити на її боці, а мати віддати в будинок для літніх людей. В судових засіданнях представник позивача підтримував позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача 2 заперечував з приводу позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Третя особа та представник відповідача 1 в судові засідання не з`являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В поданій до суду заяві представник відповідача 1 просив розглянути справу за його відсутності. Суд, заслухавши доводи учасників судового розгляду, заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини спірних правовідносин сторін, встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач та [PERSON] проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом від 31.05.2023 року за підписом мешканців будинку за вказаною адресою - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.08.2007 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Під час проживання позивач та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 15.05.2023 року, серії [NUMBER] . Згідно довідки про причину смерті до форми 106/0 № 297 від 15.05.2023, причиною смерті [PERSON] вказано хронічний гепатит. Згідно копій карт виїзду щвидкої медичної допомоги 10 та 11 травня 2023 року карета швидкої медичної допомоги приїздила за викликом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за місцем фактичного проживання його матері- відповідача 2. На час смерті [PERSON] , позивач разом з своїми дітьми були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданої медичної документації на ім`я [PERSON] судом встановлено, що останній з 2018 року хворів на хронічний гепатит С. Позивач здійснила поховання [PERSON] , зробила всі необхідні організаційні заходи та понесла матеріальні витрати, що підтверджується товарними чеками на загальну суму 17 153, 88 грн., копії яких містяться в матеріалах справи. 24.05.2023 року позивач звернулась з заявою до Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням надати допомогу на похованння [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] позивач звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] . Листом державної нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової В.Ф. № 2408/02-14 від 07.06.2023 року позивача повідомлено про те, що померлий не залишав заповіту на її ім`я, інші підстави, які б надавали право на спадкування відсутні, а тому для вирішення питань оформлення спадкових справ рекомендували звернутись до суду. Даними спадкової справи 695/2023, яка заведена після смерті [INFO] [PERSON] , що з заявою після смерті останнього, окрім позивача, 27.09.2023 року також звернулась відповідач, яка являється матір`ю померлого, яка відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги. Судом встановлено та вбачається з копії трудової книжки на ім`я [PERSON] , що останній був працевлаштований та 03.03.2021 прийнятий на посаду монтувальника шин до ТОВ «Анвіт Транс» згідно Наказу № 10 від 03.03.2021 року. Згідно запису у трудовій книжці [PERSON] . Наказом № 2 від 05.01.2023 року останній звільнений за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На підтвердження спільних витрат, пов`язаних з утриманням майна [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] , позивачем надані квитанції про оплату комунальних послуг. Судом також було досліджено фотознімки, подані позивачем із зображенням її та [PERSON] . Згідно наданого представником відповідача 2 висновку № 13.12./23 в галузі судово-медичної експертизи від 12.02.2024 року, складеного відповідно до письмового замовлення адвоката Серги В.Ф., лікар судово-медичний експерт [PERSON] склав висновок по наданих матеріалах за фактом смерті громадянина [PERSON] 1987 року народження, «Вивчивши надані матеріали по факту смерті гр. [PERSON] 1987 року народження, з урахуванням відомостей спеціальної літератури та у відповідності до поставлених питань, прихожу до таких підсумків. Згідно наявної медичної документації гр. [PERSON] , починаючи з 2018 року і до настання смерті [INFO] , або майже 5 років, мав захворювання печінки: Хронічний вірусний гепатит С. На початкових стадіях спостерігалась помірна активність хвороби, при загальному задовільному стані пацієнта. Хвороби можуть мати різний перебіг, як легкий так і тяжкий. Тяжкий перебіг захворювання у [PERSON] , міг бути у кінцевій стадії хвороби, незадовго до настання смерті [INFO] . В цей період він потребував стаціонарного лікування навіть у відділеннях інтенсивної терапії, або в реанімації. Вочевидь початок ускладненого тяжкого перебігу хвороби зумовив госпіталізацію [PERSON] , до лікарні. Відсутність копії останньої медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , не дозволяє вказати тривалість тяжкого перебігу хвороби. Втім з літературних джерел відомо, що вірусний гепатит може стати причиною швидкоплинної, майже раптової смерті [2,3]. ???В кінцевій стадії захворювання незадовго до смерті, з явними показами до стаціонарного лікування у відділеннях інтенсивної терапії, або в реанімації, стан [PERSON] , міг наближатись до безпорадного. ???За умови легкого, або помірної важкості перебігу хвороби [PERSON] міг самостійно забезпечувати умови свого життя. Будь яких медичних відомостей про потребу у сторонньому догляді та потреб у піклуванні в наданих матеріалах не міститься. При знаходженні стаціонарному лікуванні догляд за хворим здійснюється медичним персоналом. 4. Відповідь на питання відносно наявності періодів можливої тимчасової непрацездатності гр. [PERSON] в період з 2018 до 2023 років, потребує інформації про видачу (відкриття та закриття) лікарняних листів, у наданих матеріалах така інформація відсутня. В період стаціонарного лікування такі пацієнти є непрацездатні. 5,6. У наданих матеріалах відсутня інформація, що до підготовки медичних документів для подачі у МСЕК (медико-соціальна експертна комісія) на предмет встановлення групи інвалідності у [PERSON] . За умови встановлення групи інвалідності, питання, що до потреб у сторонньому догляді та піклуванні вирішуються МСЕК окремо поряд з іншими питаннями». Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. За змістом частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У той же час, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, лише у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, він вирішується в порядку позовного провадження. Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У своїй постанові від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Разом з тим, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Звертаючись з вказаним позовом, позивач зазначила, що понад 5 років проживала з померлим однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. Оцінюючі надані позивачем докази в обгрунтування заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази вказаних обставин. Аналіз наведених вище доказів дає суду підстави дійти висновку, що починаючи з 2018 року і до [INFO] позивачка та померлий [PERSON] , проживали однією сім`єю, разом систематично вели спільне господарство, беручи участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, зокрема, щодо оплати комунальних послуг, мали взаємні права та обов`язки тощо, що підтверджується послідовними та узгодженими між собою показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Факт спільного проживання позивача з [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] також підтверджується актом від 31.05.2023 року за підписом мешканців будинку за вказаною адресою - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також, у квартирі за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані неповнолітні діти позивача, з якими у померлого [INFO] [PERSON] склались теплі відносини, що також підтверджується наданими в судовому засіданні поясненнями свідків. Окрім того, суд враховує, що саме позивач здійснила поховання [PERSON] , здійснила всі організаційні заходи щодо поховання та взяла на себе матеріальні витрати з даного приводу. В свою чергу, відповідачем 2 не надано доказів на спростування, викладених у позовній заяві обставин щодо наявності факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Як зазначалось вище, суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно зі с. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Відповідно до статті 1264 ЦК України особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, мають право на спадкування у четверту чергу. Стаття 1259 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Верховний Суд у постанові від 21.10.2021 року у справі № 401/2614/17 наголосив, що належними доказами, які підтверджують безпорадній стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. У зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до ст. ст. 1261-1265 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 24.05.2023 року у справі №361/4064/19 зазначив, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 76 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом було досліджено надані позивачем копії медичної документації [PERSON] , з якої встановлено, що останній хворів на хронічний гепатит С. Проте, надана медична документація [PERSON] не підтверджує того, що останній перебував у безпорадному стані. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що в день своєї смерті карета швидкої медичної допомоги приїздила до [PERSON] за місцем фактичного проживання відповідача 2, що підтверджує те, що останній міг самостійно пересуватись. При цьому, судом встановлено, що незважаючи на хронічне захворювання [PERSON] був працездатним, а отже, був здатен забезпечувати себе матеріально самостійно та лише за чотири місяці до смерті не був офіційно працевлаштований. Інших доказів, які б свідчили про те, що позивач протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані суду надано не було. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що померлий перебував у безпорадному стані, та що саме позивач у зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним та матеріально забезпечувала, а надана позивачем медична документація не підтверджує вказаного факту. Судом встановлено, що звернення до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим [INFO] [PERSON] фактично необхідно для вирішення її спадкових прав після смерті [PERSON] . Відповідно до статті 1264 ЦК України особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, мають право на спадкування у четверту чергу. Проте, у даному випадку позивач до спадкування не закликається через те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла відповідач2, яка являється матір`ю померлого - спадкоємець за законом першої черги. Підстав для зміни черговості одержання права на спадкування позивача після смерті [PERSON] судом не встановлено. За таких обставин, встановлення факту проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю для позивача не має правового значення, через те, що не тягне за собою виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян. Суд вказує, що встановлення факту проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю на час відкриття спадщини, без підстав для зміни черговості у спадкуванні, не має для позивача правового значення та не тягне за собою виникнення права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки спадщину після смерті останнього прийняв спадкоємець першої черги спадкування, усунувши від спадкування спадкоємців наступних черг. Тобто, у даному випадку встановлення факту проживання однією сім`єю позивача [PERSON] з [PERSON] не є фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом. Підстав для зміни черговості одержання права на спадкування позивачем після смерті [PERSON] , судом не встановлено. До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 10.04.2019 у справі № 534/1894/15-ц. Суд зауважує, що посилання представника позивача щодо наявності стійкого психічного розладу у відповідача 2 та сумніви щодо дієздатності останньої суд не приймає до уваги, оскільки суду не надано доказів щодо визнання відповідача 2 недієздатною станом на день прийняття нею спадщини після померлого сина [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, у задоволенні позову до відповідача1 слід відмовити з огляду на те, що даний відповідач є неналежним, враховуючи прийняття спадщини матір`ю померлого [PERSON] . Розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed