Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

4 березня 2025 року представниця [PERSON] адвокат Цибульська Г.В. звернулася до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовною заявою, в якій вказує на рішення Малиновського райсуду м. Одеси від 07.09.2023 р., яке набрало законної сили, та яким шлюб між сторонами було розірвано. Під час спільного подружнього життя, за спільні кошти, подружжям було придбано нерухоме майно, яке вона відносить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, стосовно якого просила суд : припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м, жилою площею 15,5 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних частинах по 1/2 частині за кожним на вказану квартиру ; припинити право власності [PERSON] на нежитлове приміщення (комора) за адресою : приміщення 36к будинку [ADDRESS] , площею 6,9 кв.м.; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних частинах по 1/2 частині за кожним на зазначене нежитлове приміщення ; стягнути з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Ухвалою суду від 06.03.2025 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 22). 15 квітня 2025 року, на адресу суду надійшов зустрічний позов представниці відповідачки [PERSON] адвоката Майбороди Г.О., в якому вона просила суд відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна подружжя та визнати право особистої приватної власності [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] ; визнати право особистої приватної власності [PERSON] на нежитлове приміщення, комору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації різницю вартості частки [PERSON] у спільному майні подружжя та вартості комори 37133,83 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 35000 грн., витрати на проведення оцінки спільного майна сторін у розмірі 4000 грн. та просила суд врахувати її скрутне матеріальне становище, як матері, яка одноосібно утримує та доглядає спільну з відповідачем за зустрічним позовом - дитину з інвалідністю, довготривале перебування дитини без матеріального утримання від батька, звільнивши її від сплати судового збору за подання зустрічного позову. 22.04.2025 р. на адресу суду від представниці позивача адвоката Цибульської Г.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому позивач (відповідач за зустрічним позовом) вважає позовні вимоги позивачки за зустрічним позовом незаконними, необґрунтованими, та таким, що не підлягають задоволенню з підстав викладених у ньому та просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя у повному обсязі. Оскільки обидва позови обґрунтовуються сторонами неможливістю подружжя в добровільному порядку поділити одне і теж спірне нерухоме майно, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської від 24.04.2025 р. вказані позови були об`єднані в одне провадження, закрите підготовче провадження з призначенням справи до розгляду на 11.06.2025 р. о 10:00 год., та задоволено клопотання відповідача про звільнення від сплати судового збору за подання зустрічного позову. 21 липня 2025 року від представниці відповідача адвоката Майбороди Г.О. до суду надійшло клопотання про долучення доказів. 07 серпня 2025 року від представниці позивача адвоката Цибульської Г.В. до суду надійшли письмові пояснення (додаткові) із наданням додаткових доказів по справі. 05 жовтня 2025 року від представниці відповідача адвоката Майбороди Г.О. до суду надійшло клопотання про долучення доказів. 08 жовтня 2025 року від представниці відповідача адвоката Майбороди Г.О. до суду надійшли додаткові пояснення по справі. В судовому засіданні представниця позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвокат Цибульська Г.В., приймаючи участь у судовому засіданні поза межами суду в режимі відеоконференції, повністю підтримала позовні вимоги [PERSON] , які просила суд задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав його безпідставності і необґрунтованості щодо часток у спільному майні подружжя. Представниця відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) адвокат Майборода Г.О. просила суд, відмовити у задоволенні первісної позовної заяви позивача, зустрічний позов [PERSON] підтримала та просила його задовольнити. Заслухавши пояснення представниць сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані сторонами докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов?язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтями 60,61 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.ст. 63,68,70,71 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 316,317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст.ст. 368,372 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, ст. 369 ЦК вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України - при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та, у випадку вирішення питання про його розподіл, підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім?ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. Суд встановив, і це підтверджується матеріалам справи, поясненнями представниць сторін, що сторони спору перебували у шлюбі із 07.02.2017 р. Рішенням Малиновського районного суду Одеської області № 521/17800/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, після розірвання шлюбу відповідачці було залишено прізвище « [PERSON] », позивачу « [PERSON] » (т. 1 а.с. 11-14). У сторін від шлюбу є спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13.09.2018, актовий запис № 4247. За час подружнього життя сторонами було придбане наступне майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м, житлова площа 15,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1969514051238), дата державної реєстрації права власності - 21.11.2019, власник [PERSON] та нежитлове приміщення, комора за адресою; [ADDRESS] , загальною площею 6,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2767778251100), дата державної реєстрації права власності - 17.07.2023, власник - [PERSON] (т. 1 а.с. 15). Вказане майно було придбано, шляхом укладення [PERSON] з ОК «АРТ ВІЛЛЬ» Персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу № АВ-07-м1/К0045 від 25.10.2017, Додаткової угоди до Меморандуму асоційованого члена кооперативу № АВ-07-м1/К0045 від 25.10.2017 від 19.07.2019, Персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу № АВ-07-01/0007б від 25.10.2017. Набуття вказаного майна в період зареєстрованого шлюбу - не заперечувалось представницями сторін в поданих заявах по суті справи, а також поясненнями, наданими в судових засіданнях. Таким чином, суд виходить з того, що квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41,0 кв.м, житлова площа 15,5 кв.м та нежитлове приміщення, комора за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 6,9 кв.м - набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому зазначене майно, виходячи з приписів ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між колишнім подружжям. Крім того, судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міськсуду Івано-Франківської області № 344/4999/24 від 14.11.2024 р., залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.01.2025 р., з якої воно набрало законної сили - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 34000 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 18 березня 2024 року, до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 111-119). Постановою головного державного виконавця Хаджибейського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мітєвої Л.В. відкрито виконавче провадження № 77197612 від 17.02.2025 р. за виконавчим листом № 344/4999/24 від 04.02.2025 р. (т. 1 а.с. 120). Як встановлено судом та не заперечувалося представницями сторін, станом на березень 2025 р. у позивача була наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 410570,84 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 15.04.2025 р, складеного головним державним виконавцем Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мітєвою Л.В. з урахуванням незначної сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини-інваліда (т. 1 а.с. 121-128,148,149,154,155,157-168,172,174-176,178-180,182). Станом на 07.10.2025 р. - розмір заборгованості зі сплати аліментів позивача становить 609309,95 грн. !, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 07.10.2025 р., складеного головним державним виконавцем Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мітєвою Л.В. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] - є боржником зі сплати аліментів на дитину, а суму заборгованості по сплаті аліментів є значною, що не оспорюється сторонами і об?єктивно підтверджується матеріалами справи. Доказів сплати позивачем заборгованості матеріали справи не містять, а платіжні квитанції, надані представницею [PERSON] щодо оплати від імені його батьків [PERSON] та [PERSON] на рахунок ООБФ Реабілітації дітей-інвалідів за обстеження онука [PERSON] , [INFO] - в розумінні приписів СК України, не є аліментами, а являються додатковими витратами на лікування дитини, беручи до уваги, що сплачувались вони не на рахунок [PERSON] як аліменти за рішенням суду, а на рахунок комерційної медичної структури з лікування дітей-інвалідів, яким є дитина сторін, а тому не спростовує існування заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] у розмірі 609309,95 грн., що обов?язково враховується судом при розгляді даної справи про поділ спільного нерухомого майна подружжя (т. 2 а.с. 193-197). Заявляючи зустрічний позов позивач (відповідач по первісному позову), окрім цього, наголошувала на тому, що дитина сторін [PERSON] , [INFO] , є дитиною з інвалідністю із встановленим діагнозом F 84.0 - дитячий аутизм, має виражені порушення в усіх сферах життєдіяльності: самообслуговування, орієнтація спілкування, контроль за своєю поведінкою, трудова діяльність, навчання, професійне навчання, здобуття освіти та потребує постійної допомоги та нагляду інших осіб. Окрім цього, відповідачка (позивачка по зустрічному позову) вказувала на те, що позивач систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно дитини з інвалідністю, проживає за кордоном понад два роки, є працездатним, водночас неналежно виконує свої батьківські обов`язки, а тому є всі підстави для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні та збільшення частки позивача (відповідача по первісному позову) у спільному майні. На підтвердження цього [PERSON] надала до суду ряд документів, які були досліджені судом у судовому засіданні (т. 2 а.с. 90-96). Згідно вищевказаного медичного висновку № 552 від 16.08.2022 на дитину-інваліда віком до 16 років, вбачається, що [PERSON] , [INFO] було встановлено діагноз - обсесивно - компульсивний розлад з елементами аутизму (т. 1 а.с. 125-128). Згідно Консультативного висновку спеціаліста дитячого медичного центру від 10.05.2022 було встановлено діагноз - основний: МКХ10-АМ: F 84.0 - дитячий аутизм, F 80.0 - розлад експресивного мовлення, рекомендації: обстеження та інклюзивні заняття логопед, психолог, дефектолог (т. 2 а.с. 110-111). Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації № 619 (вікова категорія до 18 років і старше) перелічені заходи, яких потребує дитина, а саме: відновна терапія, профілактичні заходи, санаторно-курортне лікування, психіатрична допомога, медичне спостереження, консультування, психолого-педагогічна діагностика, психолого-педагогічний патронаж, психолого-педагогічна корекція, фізична реабілітація, фізкультурно-спортивна реабілітація. Окрім цього, вказана Програма містить перелічені обмеження життєдіяльності дитини, які розподілені по ступенях: І ступінь - незначні порушення; ІІ ступінь - помірні порушення; ІІІ ступінь - виражені порушення. Отже, відповідно до індивідуальної програми реабілітації № 619 встановлено, що [PERSON] має виражені порушення в таких сферах життєдіяльності: самообслуговування, орієнтація спілкування, контроль за своєю поведінкою, трудова діяльність, навчання, професійне навчання, здобуття освіти. Також має помірні обмеження у пересуванні. Також відповідачкою (позивачкою за зустрічним позовом) було надано Висновок дитячого психоневролога [PERSON] від 17.07.2025, відповідно до якого було встановлено порушення нейророзвитку - розлад аутистичного спектру. Згідно Висновку за результатами діагностичного обстеження на аутизм (ADOS-2), складеному ГО «Одеська обласна організація медико-психолого-педагогічної допомоги «Здорове суспільство» від 10.09.2025 дитині [PERSON] встановлено діагностичну групу ADOS-2 - «АУТИЗМ». Міра вияву симптомів «ВИСОКИЙ». Оцінивши належні та допустимі докази у сукупності, суд приходить до висновку, що дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , є дитиною з інвалідністю з діагнозом F84.0 - дитячий аутизм, що підтверджується медичними та реабілітаційними документами, має виражені порушення життєдіяльності, потребує постійного стороннього догляду, реабілітаційних і корекційних заходів, які фактично забезпечуються матір`ю дитини [PERSON] . Окрім цього, як вбачається із матеріалів судової справи позивач (відповідач за зустрічним позовом) має освіту за спеціальністю «судноводіння». У дипломі штурмана № [NUMBER] , виданому на підставі Положень Міжнародної Конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, з поправками, та .національного законодавства зазначено, що [PERSON] [INFO] , має належну кваліфікацію відповідно до положень правила II/I вищезгаданої Конвенції, йому присвоєно звання штурман. Зазначено, що власник диплома може працювати на посаді або посадах: Вахтовий помічник капітана суден місткістю 500 і більше. У дипломі зазначені функції, які може виконувати власник рівень їх виконання: судноводіння (експлуатація); у правління операціями судна та піклування про людей на судні (експлуатація); обробка і розміщення вантажів (експлуатація); радіозв`язок (експлуатація). У Свідоцтві про видачу документа про освіту згідно Положень Міжнародної Конвенції про підготовку і дипломування моряків та несення вахти 1978 року, зі змінами, Республіки Панами Морського відомства Панами Головного Управління з питань моряків зазначено, що Уряд Панами засвідчує, що диплом номер [NUMBER] , виданий Урядом України пану [PERSON] , [INFO] , що вказаний власник диплому пройшов сертифікацію згідно з Положенням 1/10 вищевказаної Конвенції (зі змінами) і що вказаний одержувач диплому уповноважений виконувати на всіх зазначених рівнях та без будь-яких обмежень, окрім оговорених, наступні повноваження впродовж терміну до 14 березня 2019 року: Судноводіння (операційний рівень); Вантажно-розвантажувальні та складські роботи (операційний рівень); Контроль за управлінням судном та нагляд за персоналом на борту судна (операційний рівень); Радіозв`язок (операційний рівень). Власник зазначеного диплома може займати наступні посади, що вказані в положеннях відповідних інструкцій Адміністрації Судна щодо мінімального екіпажу судна: Вахтовий помічник капітана ІІ/1 (обмежень немає). Свідоцтво № [NUMBER] , дата видачі 20 липня 2016 року. Свідоцтво підписане [PERSON] , [PERSON] . Переклад вищевказаного Свідоцтва з англійської мови на українську виконано перекладачем [PERSON] . Справжність підпису перекладача засвідчено 04.10.2024 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстровано в реєстрі за № 20770. В Анкеті для працевлаштування Лізогуба Максима, яка була розміщена відповідачем у соцмережі LinkedIn у 2017 році, відповідач зазначив про себе таку інформацію: кандидат має попередній досвід праці на посаді третього помічника капітана. Має ліцензію без терміну давності, Сертифікат підготовки для проведення вантажних операцій на нафтових, газових танкерах та танкерах-хімовозах. Має досвід праці на морі з 2010 року. Служив на борту суден таких типів: контейнеровоза, рефрижераторного та суховантажного судна. Претендує на посаду третього помічника капітана з очікуваною заробітною платою 3000 дол. США. Переклад зазначеної Анкети для працевлаштування з англійської мови на українську виконала перекладач [PERSON] . Справжність підпису перекладача [PERSON] 04.10.2024 засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстровано в реєстрі за№ 20771 (т. 2 а.с. 124-126). Матеріали справи також містять Посвідчення особи моряка серії [NUMBER] , дата видачі 25.12.2015 р., строк дії - 25.12.2020 р., строк дії продовжено до - 26.06.2025 р. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України №19-63487/18/24-Вих від 16.09.2024 вбачається, що [PERSON] перетнув кордон на виїзд - 09.03.2023 через пункт пропуску - Лужанка. Відомостей щодо перетину кордону у зворотному напрямку вказаний лист не містить, доказів щодо повернення (перебування) позивача (відповідача за зустрічним позовом) на території України за період після 09.03.2024 сторонами надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач (відповідач за зустрічним позовом) постійно перебуває (проживає) за межами України. У своїх пояснення представниця позивача (відповідача за зустрічним позовом) вказувала на те, що не дивлячись на те, що позивач має освіту за спеціальністю «судноводіння», він тривалий час не працює за фахом, тому він не взмозі сплачувати аліменти. Крім того, 15.04.2025 року позивачу (відповідачу за зустрічним позовом) в місті Кишиневі, Республіка Молдова було проведено хірургічне втручання, а саме ринопластика з коагуляцією носових раковин. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) перебував на лікуванні та на теперішній час проходить реабілітацію. Суд критично ставиться до доводів представниці позивача (відповідача за зустрічним позовом) щодо неможливості останнього сплачувати аліменти у зв`язку з відсутністю працевлаштування за фахом та перенесеним хірургічним втручанням, оскільки позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) не надано належних доказів, які б підтверджували, що його стан здоров`я об`єктивно та безпосередньо унеможливлює працевлаштування за його спеціальністю, та не наведено причин та не надано доказів, які унеможливлюють виконання ним своїх батьківських обов`язків, у тому числі участі в утриманні дитини з інвалідністю. Натомість відсутність активних дій з боку позивача (відповідача за зустрічним позовом) щодо забезпечення потреб дитини, його тривале перебування за межами України, а також ухилення від фінансової участі в утриманні сина (сплати аліментів) свідчать про небажання брати участь в його вихованні. Таким чином, суд вважає, що позивач (відповідач за зустрічним позовом) не довів, що його стан здоров`я напряму впливає на можливість його працевлаштування та забезпечення належного виконання своїх батьківських обов`язків та сплати аліментів. Окрім того, суд вважає, що позивач не обмежений у можливості подати позов до суду про зменшення розміру призначених аліментів у зв`язку з незадовільним станом власного здоров`я. Також представниця позивача (відповідача за зустрічним позовом) звертала увагу суду, що син сторін дійсно має проблеми зі здоров`ям, але наданий медичний висновок про дитину інваліда до 16 років № 552 від 16.08.2022 року на теперішній час є не дійсним, оскільки він був дійсним до 16.08.2024 року, також звертала увагу, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження стану здоров`я дитини, оскільки відсутні будь-які медичні висновки або виписки з рекомендаціями за останні три роки. Таким чином, з правової позиції представниці [PERSON] вбачається суперечність. З одного боку позивач визнає наявність вад здоров`я у дитини, не оспорюючи встановлений дитині діагноз, не ставила його під сумнів, не наполягала на тому, що дитина є здоровою, не заявляла про наявність іншого діагнозу. З іншого боку представниця [PERSON] у судових засіданнях неодноразово наголошувала, на тому, що [PERSON] не переоформила документи по інвалідності дитини поточною датою. В свою чергу представниця [PERSON] неодноразово надавала пояснення з цього питання, і зазначала, що оформлення інвалідності потребує огляду дитини лікарем-психіатром, а для проходження огляду дитини - потрібна згода обох батьків. В разі відсутності згоди одного з батьків на проходження психіатра - потрібна згода органу опіки і піклування. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд особі віком до 14 років (малолітній особі) проводиться лікарем-психіатром - на прохання або за письмовою згодою її батьків чи іншого законного представника. У разі незгоди одного з батьків або за відсутності батьків психіатричний огляд особи віком до 14 років (малолітньої особи) проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування. Постійно проживаючи за кордоном, зі свого боку [PERSON] не надав згоду на огляд дитини лікарем- психіатром, що створило для матері дитини-інваліда [PERSON] додаткові труднощі в переоформленні документів щодо інвалідності дитини, у зв`язку з необхідністю отримання згоди органу опіки та піклування на огляд дитини лікарем-психіатром. Відповідачка у відзиві на зустрічному позові наголошувала, що вона самотужки виховує і утримує дитину з аутизмом, займається постійним доглядом і лікуванням дитини, вона обмежена у часі, і має обмежені часові можливості для проходження необхідних бюрократичних процедур, які включають тривале очікування у черзі для запису до відповідних лікарів, з врахуванням воєнного стану і великого попиту на оформлення відповідних документів. Суд критично ставиться до доводів позивача з приводу відсутності поточного документального оформлення інвалідності дитини, так як відсутність документального оформлення інвалідності - не скасовує наявний у дитини діагноз - аутизм, який не оспорювався та не ставився під сумнів позивачем. Також сплив строку дії документів, які підтверджують інвалідність дитини сам по собі - не є доказом покращення стану здоров`я дитини. Доводи позивача спростовуються наявними у матеріалах справи Висновком за результатами діагностичного обстеження на аутизм (ADOS-2), складеному ГО «Одеська обласна організація медико-психолого-педагогічної допомоги «Здорове суспільство» від 10.09.2025 та Висновком дитячого психоневролога [PERSON] від 17.07.2025, за результатами аналізу яких суд приходить до висновку, що дитина потребує стороннього догляду та значного матеріального забезпечення для належного медичного спостереження, реабілітації, психолого-педагогічної корекції, логопедичної та дефектологічної підтримки, що, у свою чергу, покладає на відповідачку (позивачку за зустрічним позовом) істотний тягар догляду і витрат, пов`язаних із забезпеченням базових життєвих потреб дитини з інвалідністю. Натомість позивачем не надано доказів скасування (анулювання, змінення та/або не підтвердження) діагнозу дитини сторін. На підставі викладеного суд доходить до висновку, що діагноз встановлений [PERSON] , [INFO] підтверджений належними та допустимими доказами. У ході розгляду представниця позивача зазначала, що позивач [PERSON] не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, однак у зв`язку з відсутністю заробітку в нього накопичилася заборгованість по сплаті аліментів. Представниця позивача стверджувала, що позивач має можливість проживати за кордоном виключно за матеріальної допомоги своїх батьків, оскільки батько позивача працює за фахом та здійснює рейси на суднах іноземних компаній та отримує стабільний дохід та на підтвердження цього надала копію контракту від 18.11.2024, укладеного із «SORES MARINE Ltd», зміст якого викладено іноземною мовою. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо відсутності працевлаштування, відсутності власного заробітку та проживання за кордоном за рахунок батьків позивача. Оскільки позивач є судноводієм за фахом та освітою, він працевлаштовується в іноземних морських компаніях. Іноземні морські компанії не передають жодної інформації податковим органам України щодо розміру виплачуваної заробітної плати своїм працівникам громадянам України. Громадяни України, які є працівниками іноземних морських компаній не обліковуються в податкових та пенсійних органах України. Для отримання заробітної плати від морської іноземної компанії громадяни України можуть використовувати рахунки будь-яких іноземних банків і можуть не використовувати рахунки банків України. Таким чином громадяни України, які є працівниками іноземних морських компаній, можуть бути працевлаштованими та отримувати регулярний дохід від такої діяльності, не відображаючи таку трудову діяльність у податкових та пенсійних органах, не залишаючи будь-яких ознак працевлаштування і отримання доходу, користуючись рахунками іноземних банків. Така практика є загальноприйнятою діловою практикою у сфері працевлаштування до іноземних морських компаній громадян України. Відсутність будь-яких ознак працевлаштування позивача в іноземній морській компанії не є належним та достатнім підтвердженням його безробіття та відсутності доходів. Відповідачка зі свого боку надавала суду документи на підтвердження освіти судноводія, його анкету, підтвердження досвіду роботи позивача як помічника капітана судна. Представниця позивача в судовому засіданні зазначала, що частина з наданих документів щодо країн про підтвердження кваліфікації позивача в іноземних державах є простроченими. При цьому [PERSON] пояснила, що вона надала суду ті, документи до яких вона об`єктивно мала доступ в результаті спільного проживання з позивачем. Актуальні документи щодо підтвердження поточної працевлаштованості та кваліфікації позивача, такі як посвідчення особи моряка, паспорт позивача для виїзду за кордон, поточний трудовий контракт позивача, сертифікати іноземних держав відповідачка надати не може, так як така інфромація є інформацією з обмеженим доступом. Зі свого боку суд також не має об`єктивної можливості витребувати поточну інформацію про працевлаштованість позивача від крюїнгових агентств або іноземних морських компаній або іноземних банків, адже невідомо до яких саме організацій звертатись. Крюїнгові агентства відмовляються надавати подібну інформацію, так як вона є інформацією з обмеженим доступом. Зі свого боку позивач не надав суду належних допустимих доказів свого безробіття, факту перебування на обліку у центрі зайнятості за кордоном, факту отримання допомоги по безробіттю або будь-яких аналогічних документів. Також позивач не надавав суду належних доказів для підтвердження факту утримання позивача його батьками, таких як оплата батьками позивача його рахунків стосовно медичного обслуговування, оплати оренди житла позивача, сплати комунальних послуг позивача, переказу грошових коштів від батьків на ім`я позивача. Окрім цього, на підтвердження неможливості виконання батьківського обов`язку та сплати аліментів представниця позивача надала копії чеків (квитанцій), копій результатів лабораторних досліджень тощо викладених іноземною мовою без його перекладу державною мовоюСуд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». У п. 5.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 № 8-рп/2008 зазначено, що «офіційне застосування державної мови в адміністративному і цивільному судочинстві врегульовано Законом України «Про судоустрій України» (частина перша статті 10), а також оспорюваними статтями Кодексів. Державною мовою здійснюються ведення судового процесу, складання судових документів та інші процесуальні дії і відносини, що встановлюються між судом та іншими суб`єктами на всіх стадіях розгляду і вирішення адміністративних та цивільних справ». Тобто необхідність використання української мови, зокрема і в роботі судів, унормовано чинним законодавством. Відсутність належним чином засвідченого перекладу українською мовою документа, складеного іноземною мовою, унеможливлює встановлення судом змісту такого документа, дії, вчиненої на підставі зазначеного документа, особи, якою вона була вчинена, і на користь кого вчинено тощо. Тому суд не бере до уваги докази подані позивачем (відповідачем за зустрічним позовом), які викладені іноземною мовою без їх перекладу державною мовою, оскільки суд позбавлений можливості у належний спосіб їх проаналізувати та надати їм правову оцінку. Щодо надання позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) на підтвердження належного виконання батьківських обов`язків представником також було надано ряд виписок, рецептів та квитанцій на придбання ліків, а саме: 1)платіжні інструкції № 9308-6666-0591-1195 від 14.06.2023, № 9310-5783-7540-3885 від 03.07.2023, № 9312-1576-1421-4759 від 19.07.2023, № 9312-7553-0487-0955 від 25.07.2023, №9319-6522-1881-0451 від 02.10.2023, №9318-9608-6279-3081 від 25.09.2023, №9323-4311-4590-5204 від 09.11.2023, № 9326-1562-0644-9627 від 06.12.2023, № 9333-6501-7969-0428 від 19.02.2024, № 9334-9469-2903-4032 від 03.03.2024, № 9339-6787-2270-0703 від 19.04.2024, № 9340-8411-1060-3384 від 01.05.2024, № 9338-7451-5743-5173 від 10.04.2024, № 9318-3354-4050-2632 від 19.09.2023, № 9320-0472-8612-8647 від 06.10.2023, № 9337-5128-6427-6609 від 29.03.2024 щодо перерахування коштів на розрахункові рахунки ФОП [PERSON] із призначенням платежу « [PERSON] - заняття в Планета ІФ»; 2)платіжні інструкції № Р24АР24А132502654202360 від 13.06.2023, № Р24АР24А132445439Ю5039 від 13.06.2023, № Р24АР24А1457478308D9078 від 16.07.2023, № Р24АР24А1174326083D0692 від 08.05.2023, № Р24АР24А1193177122D2092 від 12.05.2023, № Р24АР24А1214137692D7636 від 17.05.2023, № Р24АР24А1165293318D7152 від 06.05.2023, № Р24А1070382143D0788 від 12.04.2023, № Р24А1070382143D0788 від 12.04.2023, № Р24АР24А1128582728D5887 від 27.04.2023, № Р24А1048591688D6416 від 07.04.2023, щодо перерахування коштів на розрахункові рахунки [PERSON] із призначенням платежу «Лізогуб Ярослав - заняття з Наталією». 3)платіжні доручення № Р24А129934891307808 від 07.06.2023, № Р24АР24А129931О91609989 від 07.06.2023, № Р24АР24А1401269857D1415 від 02.07.2023, № Р24АР24А145477894OD3223 від 08.07.2023, № Р24АР24А1424775580D7363 від 08.07.2023, № Р24АР24А1583838076D3072 від 17.08.2023, № Р24АР24А1531464770D4035 від 04.08.2023, № Р24АР24А1533997311D1468 від 05.08.2023, № Р24А129934891307808 від 07.06.2023, № Р24АР24А129931О91609989 від 07.06.2023, № Р24АР24А1401269857D1415 від 02.07.2023, № Р24АР24А145477894OD3223 від 08.07.2023, Р24АР24А1424775580D7363 від 08.07.2023, № Р24АР24А1583838076D3072 від 17.08.2023, № Р24АР24А1531464770D4035 від 04.08.2023, № Р24АР24А1533997311D1468 від 05.08.2023, № Р24АР24А1612767674D3436 від 34.08.2023, № Р24АР24А1612752574D8367 від 24.08.2023, № Р24АР24А1677101124D7567 від 10.09.2023, № Р24АР24А1677122135D2848 від 10.09.2023, № Р24АР24А167713628D2860 від 10.09.2023, № Р24АР24А1677158603D8268 від 10.09.2023, № Р24АР24А1677112272D5206 від 10.09.2023, № Р24 АР24А1677171030D9705 від 10.09.2023, № Р24АР24А1785221810D4832 від 06.10.2023, № Р24 А Р24А1785229334D4411 від 06.10.2023, № Р24АР24А1924516189D0570 від 09.11.2023, № Р24АР24А1935173582D7195 від 11.11.2023, № Р24АР24А2058911853D7791 від 10.12.2023, № Р24АР24А2064327773D1743 від 11.12.2023, № Р24АР24А2058925582D2768 від 10.12.2023, № Р24АР24А2219867390D2135 від 18.01.2024, № Р24АР24А2158593476D5880 від 02.01.2024, № Р24А Р24А2287331410D1148 від 04.02.2024, № Р24АР24А2434191542D9833 від 08.03.2024, № Р24АР24А2409632223D1974 від 03.03.2024, № Р24АР24А2538016894D7393 від 01.04.2024, № Р24АР24А1175142158D9479 від 08.05.2023, № Р24АР24А1148456573D1565 від 01.05.2023 № Р24АР24А1149100292D4451 від 02.05.2023 про переказ коштів на користь [PERSON] ( [PERSON] ) з призначенням платежу «Лізогуб Ярослав - на харчування», «Лізогуб Ярослав - інвалідність», «Лізогуб Ярослав - медичний огляд та ліки», «Лізогуб Ярослав - Електроенцефалографія», «Синтезатор для Ярослава» тощо. 4)Квитанції № ЕМ4К-35Е0-997С-ЗМН5 від 29.03.2023, № 5С64-Р186-Т7С9-1КМХ від 28.03.2023, № РМ4Н-287К-М7Х4-1АРЗ від 02.05.2023, № 2ТХХ-Р1К7-Е174-ЕС65 від 12.05.2023, № 34СН-А26Н-С88В-4МХН від 07.04.2023, № ХЕ1К-90СТ-0Т55-ХХМА від 12.04.2023, № ЗВА1-Е09Р-55КР-СВ46 від 31.03.2023 про переказ коштів на користь [PERSON] з призначенням платежу «Лізогуб Ярослав - заняття Моя Планета ІФ». 5)Квитанції № МХН0-Р2ТР-Н0А5-Р0ВК від 10.05.2023, № РАК1-КРР5-29Е7-М691 від 10.05.2023, № 6Т0Р-Р2ТМ-9В60-ТХЕТ від 14.05.2023, № МХН0-Р2ТР-Н0А5-Р0ВК від 10.05.2023, № Т47Х-ТЕ4В-98ТМ-7А1М від 18.04.2023 про переказ коштів на користь sinsay.com. 6)Квитанції № ЕХ32-9405-9ЕКВ-590К від 30.03.2023, № В4ВХ-88ХЗ-Х2М1-169В від 02.04.2023, № МСМ2-ЕКЗМ-ЕНА4-Р2ЕТ від 01.04.2023, № 0Е2Н-ТВСС-МВ46-7МХ2 від 06.04.2023, № 2САС-ЗА36-ЕНСК-4097 від 30.03.2023 про переказ грошових коштів із яких неможливо встановити їх отримувача та призначення платежу. Суд проаналізувавши зміст наданих стороною позивача (відповідача за зустрічних позовом) квитанцій, платіжних доручень, виписок, приходить до наступного висновку. Дані квитанції включають певні додаткові витрати на дитину та витрати на аліменти на утримання дитини. Дані квитанції стосуються виключно минулого періоду, який передував ухваленню рішення про стягнення аліментів на утримання [PERSON] . Квитанції охоплюють період з квітня 2023 року по травень 2024 року і не мають відношення до періоду стягнення аліментів на утримання дитини на підставі рішення суду та не стосуються періоду розгляду даної справи. Дані квитанції вже були надані позивачем у справі про стягнення аліментів № 344/4999/24. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області та Івано-Франківський апеляційний суд надавали оцінку цим квитанціям і врахували їх при визначенні розміру аліментів на утримання дитини. Суд вважає, що надані позивачем квитанції не спростовують наявності боргу по аліментам у розмірі 609 309,95 грн. та не спростовують факту ухилення позивача від участі у вихованні дитини та невиконання своїх батьківських обов`язків. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Зі змісту долучених квитанцій здебільшого вбачається оплата додаткових витрат на дитину та здійснення переказів коштів на харчування дитині, що можливо віднести до аліментів, але такі квитанції надані за минулий період про що також зазначив у своєму Рішенні Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області № 344/4999/24 від 14.11.2024 та підтримав Івано-Франківський апеляційний суд у постанові від 23.01.2025. Окрім цього, ряд квитанцій не містить інформацію щодо отримувача коштів та призначення платежу, з якою метою такі грошові кошти були перераховані. Із квитанцій щодо перерахування грошових коштів на отримувача «sinsay.com» не можливо встановити підстави їх переказу (придбання товарі та/або послуг тощо). Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надаючи оцінку наданим доказам стороною позивача (відповідача за зустрічних позовом) суд приходить до висновку, що позивач (відповідач за зустрічних позовом) не довів належними та допустимими доказами факт належної участі в утриманні дитини та виконання обов`язку зі сплати аліментів, не спростував наявність заборгованості, а надані ним докази не є достатніми для підтвердження систематичної матеріальної участі у забезпеченні потреб дитини. Суд зазначає, що відповідно до приписів статей 180, 181, 182 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а розмір аліментів має забезпечувати гармонійний фізичний, духовний і моральний розвиток дитини. Сплата аліментів повинна бути регулярною, стабільною та підтвердженою офіційними доказами (розрахунковими документами, платіжними дорученнями, відомостями з виконавчої служби тощо), які дають змогу суду встановити не лише факт здійснення платежів, а й їхній розмір, періодичність та цільове призначення. Натомість надані позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) квитанції не свідчать про систематичне виконання Рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 344/4999/24 від 14.11.2024 р. (т. 1 а.с. 140-222). Представниця позивача в якості підтвердження участі батька у вихованні сина зазначала той факт, що влітку 2025 року спільний син сторін провів з батьком певний час за його місцем проживання у місті Кишинів, Республіка Молдова. Відповідачка даний факт підтвердила, зазначивши, що дійсно дитина перебувала з батьком 5 тижнів - з 4 червня 2025 року до 11 липня 2025 року. Відповідачка зазначила, що це перша зустріч позивача з дитиною за останні два роки два місяці і 27 днів. Позивач не бачився з дитиною з 9 березня 2023 року по 4 червня 2025 року. Суд критично оцінює даний факт як доказ належної участі батька у вихованні дитини та належного утримання дитини, виконання своїх батьківських обов`язків належним чином. Враховуючи стан здоров`я дитини, його діагноз, його потребу в постійному догляді, медикаментозному лікуванні, реабілітації, соціалізації, нагляді лікарів, заняттях з корекційними педагогом, психологом, логопедом та занять з ЛФК і масажу; враховуючи, що до зустрічі з дитиною влітку 2025 року позивач не бачив сина більше 2 років; враховуючи, що дитина це булоа єдина зустріч за період з 09.03.2023р., яка тривала 38 календарних днів; враховуючи, що відстань від місця проживання дитини в місті Одесі до міста Кишинева, де проживає батько становить 200 км, суд вважає, що одна зустріч за більш ніж два роки не є достатнім доказом належного виконання позивачем батьківських обов`язків та участі у вихованні дитини. Якщо зважати на твердження позивача, про те, що він не працює, він має достатньо вільного часу для участі у вихованні дитини. Окрім цього суд звертає увагу на наступне. Заявляючи зустрічний позов відповідачка (позивачка за зустрічних позовом) просила суд перерозподілити майно між сторонами, виходячи із вартості частки кожного з подружжя та відступити від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні чим збільшити частку відповідача (позивача за зустрічним позовом), шляхом визнання права особистої приватної власності на квартиру за відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) та визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення, комору за позивачем (відповідачем за зустрічним позовом). Як вбачається із матеріалів справи за позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) не зареєстроване право власності на жодний об`єкт нерухомого майна, а відповідачем (позивачем за зустрічних позовом) не надано доказів наявності у позивача (відповідача за зустрічним позовом) іншого майна. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Справа «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden) (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах Справа «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Case of Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V та Вистиньш и Перепелкин против Латвии [Vistiтр and Perepjolkins v. Latvia], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Ітрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формується класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. З урахуванням наведеного та того, що у позивача (відповідача за зустрічним позовом) немає іншого майна, визнання за відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] буде надмірним та непропорційним втручанням у право позивача (відповідача за зустрічним позовом) на мирне володіння майном. Водночас суд зауважує. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 181 СК України). Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених у законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21). Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: -по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); -по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, за наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20)). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Під час вирішення спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи. Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя. Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України). Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя тощо. Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості з аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей). Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки у праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені витрати. Отже, згідно із матеріалами справи на час звернення з позовом (зустрічним позовом) малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю, Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 344/4999/24 від 14.11.2024 набрало чинності - 23.01.2025. на його утримання та у зв`язку з інвалідністю стягнуто аліменти з позивача (відповідача за зустрічним позовом) у твердій грошовій сумі у розмірі 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 березня 2024 року, до досягнення дитиною повноліття, у позивача існує заборгованість зі сплати аліментів (несплата з часу їх призначення і до звернення з позовом) у розмірі 609 309, 95 (шістсот дев`ять тисяч триста дев`ять гривень, 95 копійок) та позивач (відповідач за зустрічним позовом) не подав доказів на спростування вини в ухиленні від їх сплати, що вказує на наявність обставин для зменшення його частки у спільному майні подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23) від 24.02.2025, постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 308/4390/18 від 16.12.2019, постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 456/828/17 від 05.12.2018, постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 373/185/21 від 30.11.2022, постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 344/5539/17 від 01.12.2021. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналізуючи подані докази у їх сукупності щодо заявлених позовних вимог позивача (відповідача за зустрічним позовом) та відповідача (позивача за зустрічним позовом) суд приходить до висновку про можливість відступлення від засад рівності часток співвласників нерухомого майна та часткове задоволення позовних вимог позивача (відповідача за зустрічним позовом) та часткове задоволення позовних вимог відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) за поданим зустрічним позовом із урахуванням висновків, які містяться у мотивувальній частині рішення. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. З ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Вказані правові висновки містяться у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14- 55цс22). Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Представниця відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) в судовому засіданні просила суд стягнути на користь [PERSON] понесені судові витрати у справі на правничу допомогу в розмірі 35000 грн. На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу нею були подані докази понесених судових витрат : копія договору про надання правничої допомоги № 255/13-03-2025 від 13.03.2025, укладеного між АО «ПРОЛІГАЛС» та [PERSON] , з якого вбачається, що об`єднання бере на себе зобов`язання надати професійну правничу (правову) допомогу клієнту у рамках представництва інтересів клієнта як відповідача в суді першої інстанції у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, а клієнт зобов`язаний оплатити винагороду (гонорар) у порядку та строки обумовлені Договором. Відповідно до п. 4.1. Договору винагороду за надання правової допомоги за даним Договором, клієнт оплачує поетапно. Перший платіж у розмірі 11000 грн. клієнт оплачує Об`єднанню до 03.04.2025 р. (п. 4.1.1.), другий платіж у розмірі 12000 грн. клієнт оплачує Об`єднанню до 03.05.2025 р. (п. 4.1.2.), третій платіж у розмірі 12000 грн. клієнт оплачує Об`єднанню до 03.06.2025 р. (4.1.3.) (т. 1 а.с. 171-172). Окрім цього, представницею відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) було надано попередній розрахунок судових витрат відповідача у суді першої інстанції від 03.04.2025 р. На підтвердження сплати витрат на правничу допомогу до суду були надані Платіжна інструкція № 8374-5489-7075-3556 від 03.04.2025 р. на суму 11000 грн., платіжна інструкція № @2PL946378 від 06.05.2025 р. на суму 11000 грн., платіжна інструкція № 8382-0453-4643-0081 від 17.06.2025 р. на суму 13000 грн., що загалом складає 35000 грн. (т. 2 а.с. 73,100,101,112). Своїх заперечень щодо не співмірності витрат на правову допомогу та клопотання про зменшення цих витрат, представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) не заявляла. Беручи до уваги часткове задоволення зустрічної позовної заяви суд вважає, що достатнім та співмірним буде стягнення з відповідача [PERSON] (позивача за первісним позовом) на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн. Крім цього, відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, а також витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до позовних вимог відповідача (позивача за зустрічним позовом) відповідач просить стягнути витрати на проведення оцінки спільного майна сторін у розмірі 4000 грн. (т. 1 а.с. 74). На підтвердження понесених витрат представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) надав Договір на проведення робіт з оцінки № 36 від 09.04.2025 р., укладений із ТОВ «Оціночна фірма «Абакус», відповідно до якого вартість робіт з оцінки об`єктів нерухомого майна визначається у розмірі 4000 грн. без ПДВ (п. 1.1-2.2 Договору) та платіжну інструкцію № 3805-H4B4-CXBM-T35H від 09.04.2025 р. на суму 4000 грн., а тому вказана сума підлягає розподілу між сторонами в рівних частках, по 2000 грн. з кожного, враховуючи спірні об?єкти нерухомого майна, які просили поділити між собою сторони.

Outcome: partial