Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.11.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачем [PERSON] укладено договір №19275-11/2023. За договором товариство зобов`язалось надати позичальнику фінансовий кредит у розмірі 10000 грн, а клієнт зобов`язався протягом 360 днів повернути кредит, тобто до 07.11.2024, та сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 2,5% в день. ТОВ «Аванс Кредит» виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав клієнту грошові кошти, відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість за договором № 19275-11/2023 від 14.11.2023 в сумі 45086,98 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 10000 грн, заборгованості за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги в сумі 35000 грн, заборгованості за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) в сумі 86,98 грн. 29 травня 2024 року ТОВ «Факторинг Партнерс» та ТОВ «Аванс Кредит» уклали договір факторингу №29052024. За умовами договору до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло й право грошової вимоги до [PERSON] за договором № 19275-11/2023. Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 45086,98 грн, а також судові витрати. 13.05.2025 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав, мотивуючи, що відповідач не підписував жодного договору саме на умовах, наведених у позовній заяві. Також, відповідач заперечує щодо суми заборгованості, оскільки сплатив, зокрема 08.12.2023 сплачено 3806,82 грн, 10.12.2023 сплачено 3518,56 грн, 18.12.2023 сплачено 6419,94 грн, 08.01.2024 сплачено 1005 грн, що в загальному становить 14750,32 грн. З урахуванням цих оплат, відповідач сплатив тіло кредиту ще 18.12.2023, тому нарахування процентів після зазначеної оплати є незаконним. Позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку, тобто після сплати тіла кредиту. Відповідач користувався наданими позивачем коштами з 14.11.2023 по 18.12.2023, а тому проценти за користування кредитом могли нараховуватися тільки за даний період, який складає 35 днів. Згідно квитанції 2.131353989.1 від 13.05.2025 відповідачем сплачено 4000 грн, що в загальній сумі сплачених коштів становить 18750,32 грн. Отже заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 10000 грн, за відсотками становила 8750 грн (250 грн х 35 днів=8750 грн), що ним було сплачено в повному обсязі. Тобто станом на 13.05.2025 відповідачем погашено заборгованість в повному обсязі. Представник позивача 23.05.2025 надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач частково погасив заборгованість за кредитним договором, що свідчить про визнання кредитних правовідносин. Відповідно до умов договору, кредит надається строком на 360 днів з 14.11.2023 по 07.11.2024. З розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування відсотків здійснювалося в межах строку кредитування, погодженого сторонами договору, при цьому в розрахунку враховано всі оплати, здійснені позичальником. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання в повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора в наступній черговості, якщо інше не передбачено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу- сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу- основна сума боргу. Отже, сплачені відповідачем суми було спрямовано на погашення заборгованості з нарахованих відсотків. Розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Просив позов задоволити. 02.09.2025 представник позивача подав позовну заяву з уточненими вимогами, в якій просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 41086,98 грн, з яких 10000 грн заборгованість за тілом кредиту, 31086,98 грн заборгованість за нарахованими відсотками, судовий збір у розмірі 2422,40 грн, та 13000 грн витрат на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в уточненій редакції, підлягають задоволенню виходячи з наступного. Установлено, що 14.11.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 19275-11/2023. За умовами договору товариство надає клієнту кредит у розмірі 10000 грн на власні потреби. Строк надання кредиту - 360 днів з датою погашення кредиту 07.11.2024. Процентна ставка - 2.50% в день та застосовується у межах строку кредитування. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. \~ \~ \~ \~Кредит надається у безготівковій формі на рахунок № 4149-62хх-хххх-3628 протягом одного робочого дня. Договір та Додаток №1 до зазначеного договору, який є графіком платежів підписано відповідачем електронним підписом: W0442. Крім того, до матеріалів справи додано паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем [PERSON] електронним підписом: W0442. Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість [PERSON] за кредитним договором, станом на 03.10.2024 становить 45086,98 грн, з яких 10000 грн заборгованість по тілу кредиту, 35086,98 грн заборгованість за відсотками. 29.05.2024 укладено договір №29052024, відповідно до якого ТОВ «Аванс Кредит» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 19275-11/2023. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст.207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ст.\~6, ч. 1 ст.\~627\~та ч. 1 ст.\~628 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 1 ч. 2\~ст. 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5 частини 1\~статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно до частин 12, 13\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно з пунктом 2 частини 1\~статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»,\~якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Указаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, відповідно до якої «укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до\~Закону України «Про електронну комерцію»\~вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного\~\~у письмовій формі». Таким чином, підписання відповідачем договору, шляхом зазначення одноразового ідентифікатора відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України\~визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право вимоги до відповідача відповідно до договору факторингу, укладеному з первісним кредитором. Указаний договір факторингу у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним. Відповідно до позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), а також від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц,\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно до ч. 1\~ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі\~ст. 514 цього кодексу\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до\~статті 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до\~статті 518 ЦК України\~боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Згідно до ч. 1\~ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ч. 1\~ст. 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, суд приймає до уваги позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 06.02.2018 у справі № 278/1679/13-ц; 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц та 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц, відповідно до яких неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. За змістом ст.\~509, ч. 3 ст.\~526 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до положень ст.\~598,\~599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 13 ЦПК України\~встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно досліджених в судовому засіданні копій розрахунків заборгованості, чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована, розмір та дати часткового погашення заборгованості відповідачем. Твердження стороною відповідача про повне погашення боргу суд до уваги не бере, оскільки вважає, що надані відповідачем квитанції на підтвердження погашення суми боргу (а.с.86-89), є неналежними доказами, оскільки вони не містять інформації про платника та отримувача коштів, призначення платежу, що унеможливлює ідентифікацію таких платежів. Крім того, дані квитанції не містять також відмітки про проведення операції, підпису та печатки банку, що свідчить про сумнівність здійснення таких операцій, не містять даних про платника та отримувача коштів (найменування та код ЄДРПОУ юридичної особи). Лише одна квитанція від 13.05.2025 на суму 4000 грн (а.с.95) підтверджує часткову сплату відповідачем заборгованості, та врахована позивачем, в зв`язку з чим останнім подано уточнену позовну заяву та розрахунок заборгованості, згідно яких загальний розмір заборгованості відповідача по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом становить 41086, 98 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 10000 грн, заборгованість за нарахованими відсотками 31086,98 грн. Згідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Таким чином, сплачені відповідачем суми були спрямовані на погашення заборгованості з нарахованих відсотків. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 07.06.2023 по справі № 234/3840/15 визначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави, кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Незгода відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій «контррозрахунок». \~ \~ \~ \~У зв`язку з тим, що відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що ним належним чином виконувалися умови кредитного договору, а також доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості, відповідно до умов договору, в тому числі шляхом проведення та надання власного контррозрахунку, суд уважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту за №19275-11/2023 від 14.11.2023 є обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення. З відповідача слід стягнути на користь позивача загальну суму боргу в розмірі 41086,98 грн. Судові витрати відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~покладаються на відповідача. Тому з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. Згідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України). Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, представником позивача надано наступні докази: копію договору про надання правової допомоги № 02-09/2024-5 від 02.09.2024; заявку на надання юридичної допомоги № 20 від 03.09.2024; витяг з Акту № 1 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024 на загальну суму 13000 грн. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18, від 10 жовтня 2019 у справі № 909/116/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Стороною відповідача не спростована пред`явлена позивачем до стягнення сума судових витрат. Відповідно до висновку Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved