Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

У липні 2025 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Айконс» (далі ТОВ «ФК «Айконс», позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 12 травня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено електронний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 752710, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 4700,00 грн., строком на 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,95% (знижена процентна ставка) від суми кредиту за кожен день користування кредитом та застосовується в межах строку надання кредиту (30 днів), якщо в цей строк клієнт здійснить погашення заборгованості або у розмірі 1,90% (стандартна процента ставка) від суми кредиту за кожен день користування кредитом та застосовується в межах строку надання кредиту, якщо в цей строк клієнт не виконає умови для застосування зниженої процентної ставки. Кредит надавався у безготівковій формі шляхом перерахування коштів за реквізитами платіжної картки № 41….0786 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом з метою отримання кредиту. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за договором виконало та надало позичальнику грошові кошти. 28 квітня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіті Фінанс Груп» було укладено договір факторингу № 1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступає ТОВ «Сіті Фінанс Груп» право грошової вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. 28 квітня 2021 року між ТОВ «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК «Айконс» було укладено договір факторингу № 1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Сіті Фінанс Груп» відступає ТОВ «ФК «Айконс» право грошової вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. За вказаним договором факторингу до ТОВ «ФК «Айконс» перейшло право вимоги до [PERSON] у розмірі 16\~755,50 грн., з яких: 4700,00 грн. заборгованість за кредитом, 4018,50 грн. заборгованість за процентами та 8037,00 грн. заборгованість за простроченими процентами, яку позивач просив стягнути з відповідача на їх користь, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Крім того позивач заявив про понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10\~500,00 грн. про стягнення яких не заявляв. Ухвалою судді від 01 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, залучено сторін, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в межах робочого часу суду. 18 вересня 2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Представник вказав, що доказів перерахування коштів відповідачу матеріали справи не містять. Відповідач є дружиною військовослужбовця, тобто підпадає під гарантії визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Просив відмовити у задоволенні позову. 24 вересня 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Вказали, що перерахування коштів відповідачу було здійснено через платіжного провайдера ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за реквізитами картки, яка була вказана відповідачем. Щодо нарахування процентів військовослужбовцям звернули увагу на те, що такі проценти були нараховані первісними кредитором, жодних нарахувань процентів за договорами факторингу не здійснювалося. Доказів того, що відповідач є дружиною військовослужбовця, а саме відповідних довідок встановлених форм відповідачем надано не було. Просили позов задовольнити. 01 жовтня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10\~500,00 грн. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Станом на день розгляду справи та ухвалення судом рішення, учасники справи не подавали будь-які заяви, клопотання про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи з викликом учасників справи у судове засідання. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступне. 12 травня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено електронний договір № 752710 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Даний договір було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора Н449, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Відповідно до п. 1.2. договору на умовах, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту 4700,00 грн. Строк кредиту 30 днів (п. 1.3. договору). Відповідно до п. 1.4.1. знижена процента ставка становить 0,95% від суми кредиту за кожен день користування кредитом та застосовується в межах строку надання кредиту (30 днів), якщо в цей строк клієнт здійснить погашення заборгованості. За п. 1.4.2. стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п. 1.3 цього договору, якщо в цей строк клієнт не виконає умови для застосування зниженої процентної ставки. Згідно п. 2.1 договору кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № 41….0786 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. До укладання договору відповідач ознайомилася із Паспортом споживчого кредиту та таблицею обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки, про що свідчить відповідне позначення про його підписання позичальником електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Лінеура Україна» своєчасно та в повному обсязі виконало зобов`язання за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту, перерахувавши 12.05.2020 року о 18:14:02 одним платежем 4700,00 грн. на карту № 414949…0786 в порядку передбаченому умовами договору, що підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 21.05.2025 року (а.с. 30). Доказів зворотного матеріали справи не містять та такі не були надані стороною відповідача. 28 квітня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіті Фінанс Груп» було укладено договір факторингу за № 1-28/04/2021, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає за плату належне йому право вимоги, а ТОВ «Сіті Фінанс Груп» приймає право вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Згідно Витягу з реєстру права вимоги до договору факторингу № 01-28/04/2021 від 28.04.2021 року розмір заборгованості складає 16\~755,50 грн., з яких: 4700,00 грн. заборгованість за кредитом, 4018,50 грн. заборгованість за процентами та 8037,00 грн. заборгованість за простроченими процентами. 28 квітня 2021 року між ТОВ «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК «Айконс» було укладено договір факторингу № 1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Сіті Фінанс Груп» передає за плату належне йому право вимоги, а ТОВ «ФК «Айконс» приймає право вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Згідно Реєстру прав вимог д№ 20240822/1 до договору факторингу № 20240822/1 від 22.08.2024 року розмір заборгованості складає 16 755,50 грн., з яких: 4700,00 грн. заборгованість за кредитом, 4018,50 грн. заборгованість за процентами та 8037,00 грн. заборгованість за простроченими процентами. Отже, до ТОВ «ФК «Айконс» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 16\~755,50 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так у ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як визначено у ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України установлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно ст. 3 цього ж Закону електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Як визначено у ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Як вбачається з матеріалів справи та наявного у справі договору, останній був підписаний відповідачем електронними підписами одноразовим ідентифікатором, що був направлений йому у смс-повідомленні на його мобільний номер телефону. За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення відповідачем договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 12.05.2020 року із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши договір саме такого змісту, відповідач погодився з його умовами та правилами надання позики, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умови договору вимогам законодавства без їх обґрунтування доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Враховуючи вищевикладене, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору та додаткових договорів до нього, які були оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовими ідентифікаторами. Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому грошові кошти, шляхом зарахування на платіжну картку відповідача № [NUMBER] …0786 коштів у розмірі 4700,00 грн. Відповідач, заперечуючи факт отримання коштів, не надав жодного документального підтвердження зворотного, зокрема виписки по рахунку, яка могла б підтвердити або спростувати факт зарахування грошових коштів на відповідну картку. Суд звертає увагу, що у даній справі відповідач та його представник, заперечуючи факт отримання коштів та укладення договору, фактично застосував концепцію так званого «негативного доказу» (постанова Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 2-879/13). Сторона не може будувати власну правову позицію виключно на твердженні про те, що вона вважає свою позицію доведеною доти, доки інша сторона її не спростує, оскільки за такого підходу нівелюється сама концепція змагальності сторін. Таким чином, відповідач, висуваючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів на їх підтвердження, не вправі перекладати на позивача обов`язок доведення таких обставин. Відповідно, відповідач не скористався своїм процесуальним правом щодо подання доказів, передбачених ч. 1 ст. 80 та ч. 1 ст. 83 ЦПК України. За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Позивачем доведено перехід до нього права вимоги за договором, укладеним з відповідачем. Таким чином, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «ФК «Айконс» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитними договорами, отримані в кредит кошти не повернув. Доказів погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять і учасниками справи суду не надано. Враховуючи, що відповідачем не виконано грошові зобов`язання в строк, передбачений умовами договору, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитом (талом) кредиту в розмірі 4700,00 грн. є обґрунтованими. Проте, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. У відзиві на позовну заяву стороною відповідача заявлено, що відповідач є дружиною військовослужбовця та на неї розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині не нарахування процентів за користування кредитом». Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. В статтях 1,2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. До матеріалів справи стороною відповідача додано копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , відповідно до якого, 05.08.2017 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] ) та копію довідки № 1056 від 06.09.2025 року, виданою в/ч [NUMBER] [ADDRESS] , за якою, [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом у даній військовій частині (а.с. 71,72). При цьому, дана довідка не містить інформації з якого часу [PERSON] перебуває на військовій службі та чи перебуває на службі станом на час розгляду справи судом. Як вбачається з ч. 9 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Таким чином звільнення від сплати процентів та штрафних санкцій, передбачене ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, пов`язане з періодом проходження військової служби. Кредитний договір відповідач уклала 12.05.2020 року. Із розрахунку заборгованості суд вбачає, що проценти за користування кредитними коштами нараховані за період з 12.05.2020 року по 11.12.2020 року включно, штрафні санкції не нараховувалися. Доказів того, що на час укладення кредитного договору та нарахування процентів чоловік [PERSON] [PERSON] був військовослужбовцем, матеріали справи не містять, а тому позивач правомірно просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитом. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№ 202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. За умовами договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 752710 від 12.05.2020 року сума кредиту становила 4700,00 грн., строк кредиту 30 днів, тобто до 11.06.2020 року, процентна ставка 1,90% в день. Отже, строк дії договору закінчився 11.06.2020 року. Доказів того, що позичальник ініціювала продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Із розрахунку заборгованості постає, що проценти нараховані по 11.12.2020 року включно. За підрахунком суду розмір процентів має становити 2679,00 грн. (4700,00 х 30 днів х 1,90%) та які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Позивачем заявлено до стягнення проценти в розмірі 12\~055,50 грн. (4018,50+ 8037,00), а отже вони нараховані в тому числі і поза межами строку кредитування. Таким чином, загальний розмір боргу до стягнення становить 7379,00 грн., з яких: 4700,00 грн. заборгованість за кредитом та 2679,00 грн. заборгованість за процентами. При цьому позивачу слід відмовити у стягненні заборгованості за процентами у розмірі 9376,50 грн. (12\~055,50 2679,00). За таких\~обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Позов судом задоволено частково у розмірі 7379,00 грн., що становить 44,04% від заявленого розміру 16\~755,50 грн. Таким чином, відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1066,82 грн. (44,04% від 2422,40 грн.), відмовивши у стягненні судового збору у розмірі 1355,58 грн. (2422,40 1066,82). Щодо вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн., суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем суду подано: копію договору про надання правової допомоги № 16/06/2025 від 16.06.2025 року, укладеного між ТОВ «ФК «Айконс» та адвокатом Пархомчуком С.В., копію Акту про отримання правової допомоги від 15.09.2025 року на суму 10 500,00 грн., копію платіжної інструкції на оплату послуг у розмірі 10 500,00 грн., копію рахунку на оплату послуг у розмірі 10 500,00 грн. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу, суд бере до уваги зазначений в Акті обсяг виконаних адвокатом робіт. Водночас, суд враховує, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Справа розглядалася без виклику сторін у судове засідання, дана категорія справ є поширеною. Враховуючи вищевикладене та зважаючи на складність справи, обсяг виконаних адвокатським бюро робіт, а також того, що представник позивача участі у розгляді справи не приймав, слід дійти висновку про не співмірність розміру заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн., який є очевидно завищеним. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. Саме такий розмір витрат на оплату послуг адвоката у даному випадку є співмірним із складністю даної справи та обсягом виконаних робіт. Сторони не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: partial