Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

1.Стислий виклад позовних вимог, заперечень відповідача. 22\~липня 2025\~року\~до суду\~надійшла позовна\~заява [PERSON] \~до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа приватний нотаріус Чернігівського районного нотаріального округу Максимовська Юлія Василівна про встановлення факту не проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину. Позов мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] . 01 липня 2021 [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого усе майно, належне їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось вона заповіла своїй онуці [PERSON] , позивачці по справі. Відповідно до Інформаційного листа від 29.05.2025 приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Максимовської Юлії Василівни, позивачу повідомили, що згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану, отриманих нотаріусом, шляхом безпосереднього доступу до реєстру встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , є дітьми [PERSON] . Наразі, позивачка, будучи спадкоємцем майна померлої за заповітом не має можливості оформити право власності на успадковане майно та розпоряджатись ним, оскільки відповідачі - її тітка та дядько вважаються такими, що прийняли спадщину, так як на момент смерті були зареєстровані разом із спадкодавцем. [PERSON] та [PERSON] є громадянами російської федерації та постійно проживають за межами України. В Україні мають лише зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] . Останні вже багато років проживають за кордоном, в Україну приїжджають один раз на декілька років. На момент смерті їх матері [PERSON] не перебували на території України та не проживали разом з померлою. Позивачка вважає, що єдиним способом захисту її інтересів як спадкоємця усього майна померлої [PERSON] є встановлення факту постійного не проживання [PERSON] та [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини за адресою [ADDRESS] та визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що не прийняли спадщину після [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідачами по справі не було подано відзиву чи інших заперечень стосовно предмету позовних вимог. 2.Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі з підстав наведених в самій позовній заяві. Відповідачі по справі належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду справи по суті. Будь яких заяв чи клопотань про розгляд справи тільки за їх участі до суду не надходило. Третя особа будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи по суті подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин Суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідачів та третьої особи. 3.Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд\~встановив, що [INFO] померла\~ [PERSON] ,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~смерть серії\~ [NUMBER] ,\~виданим 01\~лютого 2024\~року Відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~місті Чернігові\~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції,\~актовий запис\~№390\~від 01\~лютого 2024. (арк. с. 23). 01 липня 2021 року [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого усе майно, належне їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось вона заповіла своїй онуці [PERSON] (арк. с. 25). 18 квітня 2024 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Максимовської Ю.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі - [PERSON] (арк. с. 52). Відповідно до Довідки виданої Виконкомом Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 25.04.2024 № 660 [PERSON] , [INFO] на день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] і знята з реєстрації місця проживання по причині смерті. Разом з нею на день смерті [INFO] були зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає, громадянин російської федерації; онука [PERSON] , [INFO] ; дочка [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~зареєстрована,\~але не\~проживає,\~громадянка російської\~федерації;\~чоловік онуки\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ;\~ [PERSON] ,\~ [INFO] (арк. с. 12). Згідно копії спадкової справи № 1/2024, заведеної приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Максимовською Ю.В. після смерті [PERSON] відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є рідними дітьми [PERSON] (арк. с. 56-58). Як вбачається з витягу-інформації наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/65534-25 від 13.08.2025 [PERSON] перетнула державний кордон України на виїзд 08.02.2023, [PERSON] перетнув державний кордон України на виїзд 02.10.2021 (арк. с. 65). Відповідно до повідомлення Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області громадянка російської федерації [PERSON] документована посвідкою на постійне проживання № [NUMBER] строком дії до 26.12.2029, громадянин російської федерації [PERSON] документований посвідкою на постійне проживання [NUMBER] строком дії «безстроково» (арк. с. 67). 4.Мотиви, з яких суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керується. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно із частиною першою статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Відповідно до статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно пункту 1 Постанови Пленуму ВС України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВС України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини, а в пункті 3.23 цієї ж Постанови зазначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Державна реєстрація за певною поштовою адресою сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання особи за цією адресою реєстрації. Ця ж норма Закону вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд у своїх постановах від 21.10.2020 (справа № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18) та від 28.04.2021 (справа № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20). Таким чином, з аналізу вищевказаних норм права вбачається висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті спадкодавця. Під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем мається на увазі як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання зі спадкодавцем за однією адресою, а частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що цілком можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживаючи разом з [PERSON] станом на момент відкриття спадщини (смерті останньої [INFO] ) та протягом достатньо тривалого часу до цього, а також не звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса про прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України - не можуть вважатися таким, що прийняли спадщину шляхом проживання зі спадкодавцем. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. З цих підстав,

Outcome: approved