Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Шостої Запорізької державної Нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту, третя особа: Комунарський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). В обґрунтування зазначає, що позов спрямований на зняття арешту з квартири [ADDRESS] , яка перебуває у власності позивачки. Під час перевірки інформації з Державного реєстру речових прав позивачка виявила запис про арешт 1/2 частки цієї квартири, накладений 05.05.2007 року. Водночас у постанові ДВС від 15.02.2007 року, що стала підставою для реєстрації арешту, зазначено іншу квартиру - [ADDRESS] , яка не має жодного стосунку до позивачки. Позивачка доводить, що при внесенні запису нотаріусом у 2007 році була допущена технічна помилка в номері квартири, що спричинило незаконне накладення обтяження на її приватне майно. Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін. 13.08.2025 року через канцелярію суду від представника третьої особи надійшли пояснення щодо позовної заяви, які були скеровані до суду за допомогою системи «Електронний суд». В обґрунтування зазначає, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №4913671 від 05.05.2007 року, реєстратором Шостої Запорізької державної нотаріальної контори було зареєстровано арешт 1/2 частки квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Разом із тим, відповідно до постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 15.02.2007 року, арешт накладено не на квартиру [ADDRESS] за тією ж адресою, що належала [PERSON] . Тобто зміст постанови не відповідає відомостям, внесеним до реєстру. Комунарський відділ ДВС зазначає, що обтяження №4913671 не реєструвалося відділом, а всі матеріали виконавчого провадження за вказаною постановою були знищені після закінчення строків зберігання відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (п. 9.9, 9.10.2). У зв`язку з цим відділ не має можливості встановити фактичні обставини реєстрації обтяження, а також не має повноважень самостійно знімати арешт чи виправляти помилки в реєстрі. Також третя особа зазначає, що підстави, передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття арешту виконавцем, у даній ситуації відсутні, а тому арешт може бути знятий виключно на підставі судового рішення. У зв`язку з наведеним Комунарський відділ ДВС покладається на розсуд суду щодо вирішення питання по суті та просить розглянути справу без участі представника відділу. 24.09.2025 року від відповідача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Шостої запорізької державної нотаріальної контори. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суд, дослідивши матеріали справи, заяву відповідача, пояснення третьої особи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є законною власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується наданими правовстановлюючими документами. У Державному реєстрі речових прав зареєстрований арешт нерухомого майна за реєстраційним номером 4913671 від 05.05.2007 року, внесений державним реєстратором Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. Вказане обтяження стосується 1/2 частки квартири [ADDRESS] та зареєстроване на ім`я власника [PERSON] . Постанова про арешт майна боржника від 15.02.2007 року, видана державним виконавцем ВДВС Комунарського району м.Запоріжжя серії АМ №654221, стосується іншого об`єкта нерухомості - квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] Квартира [ADDRESS] , що перебуває у власності позивачки, у постанові про арешт не значиться, а позивачка не є боржником у відповідному виконавчому провадженні. Судом також встановлено, що Шоста Запорізька державна нотаріальна контора у 2007 році діяла в межах своїх повноважень як реєстратор Єдиного реєстру заборон відчуження, проте при внесенні відомостей до реєстру була допущена технічна помилка, яка полягала у неправильному зазначенні номера квартири - замість квартири [ADDRESS] було внесено квартиру [ADDRESS] . Згідно з поясненнями Комунарського відділу державної виконавчої служби, обтяження №4913671 не було зареєстроване органом ДВС, а пов`язані з ним матеріали виконавчого провадження були знищені після закінчення строків зберігання, що унеможливлює внесення будь-яких змін чи зняття арешту в адміністративному порядку. Орган ДВС вказує, що відсутні підстави, передбачені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», для зняття арешту виконавцем. Внаслідок технічної помилки при реєстрації арешту у 2007 році у Державному реєстрі речових прав з`явився запис про арешт квартири [ADDRESS] , яка є власністю позивачки та ніколи не була об`єктом арешту. Наявність такого запису без законних підстав порушує право позивачки на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст.41 Конституції України, ст.321 та 391 Цивільного кодексу України, а також ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ураховуючи фактичні обставини, подані докази та правову позицію Верховного Суду щодо усунення перешкод у здійсненні права власності, суд приходить до висновку, що арешт квартири [ADDRESS] є помилково зареєстрованим та підлягає зняттю в судовому порядку, оскільки інших способів його припинити не існує. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст.ст.316, 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). За приписами ч.ч. 1, 2, 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV «Звільнення майна з-під арешту» (що діяв на час накладення арешту майна позивача) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання. Згідно зі ч.1 ст.59 чинного на сьогодні Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р.№ 1404-VШ «Зняття арешту з майна» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ч.5 ст.59 чинного на сьогодні Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VШ, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту (правовий висновок Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі № 6-26цс13). Узагальнюючи викладене, суд виходить із того, що позивачка [PERSON] підтвердила належними та допустимими доказами своє право власності на квартиру [ADDRESS] . Арешт, зареєстрований 05.05.2007 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №4913671, не ґрунтувався на постанові державного виконавця, оскільки остання стосувалася іншої квартири - [ADDRESS] , що не належала позивачці. Таким чином, реєстрація арешту щодо квартири [ADDRESS] є наслідком технічної помилки державного реєстратора, яка не може створювати правових наслідків для добросовісного власника. Орган державної виконавчої служби підтвердив відсутність будь-яких підстав для накладення арешту на майно позивачки та відсутність повноважень щодо самостійного усунення помилки в реєстрі. Нотаріальна контора, діючи як реєстратор у 2007 році, не мала правових інструментів для виправлення реєстраційної дії без рішення суду. Наявність помилкового обтяження порушує гарантоване ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтями 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України право позивачки на вільне володіння, користування й розпорядження своїм майном. Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово наголошував, що технічні помилки при реєстрації не можуть обмежувати права власника, а арешт, накладений на майно особи, яка не є боржником, підлягає безумовному зняттю судом як таке, що не має законних підстав. За встановлених обставин суд доходить висновку, що арешт на квартиру [ADDRESS] накладено помилково, без правової підстави та з порушенням прав позивачки. Відтак позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають повному задоволенню, а спірне обтяження - зняттю в судовому порядку як незаконне та таке, що порушує право власності позивачки.

Outcome: approved