Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник відповідача АТ «ОДЕСНАФТОПРОДУКТ» відзиву на позов не надав, заява про проведення спрощеного позовного проводження із викликом сторін у справі від нього не надходила. Позивач на задоволенні позову наполягав, заява про проведення спрощеного позовного проводження із викликом сторін у справі від нього не надходила також. Відповідно до ч. 5 ст.\~279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ході розгляду справи були досліджені наступні докази: копія трудової книжки; копія наказу АТ«ОДЕСНАФТОПРОДУКТ» від 28.01.2025р. про звільнення [PERSON] ; копія Форми ОК-7 ПФУ з реєстру застрахованих осіб щодо страхувальника [PERSON] ; копія паспорту громадянина України, оформленого на ім`я позивача; копія довідки від 15.09.2025р. №011/121 про заробітну плату [PERSON] за період з січня 2024р. по січень 2025 р.; копія виписки АБ «Південний» з рахунку приватного клієнта [PERSON] за період з 01.01.2024р. по 29.08.2025р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] \~ працював\~уАТ\~«ОДЕСНАФТОПРОДУКТ» \~ командиром\~відділення пожежно-технічної\~служби Ренійського\~нафтоперевалювального комплексу\~ до\~31.01.2025р.,\~коли був\~звільнений \~за власним\~бажанням на\~підставі \~ст.\~38\~КЗпП України.\~ За\~період роботи\~позивача вАТ\~«ОДЕСНАФТОПРОДУКТ» \~ заробітна плата виплачувалась нерегулярно, не в повному обсязі, у зв`язку із чим станом на момент звільнення, тобто на 31.01.2025р. у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі за період 2024 р. по січень 2025р. включно в розмірі 75561 грн. 13 коп. У добровільному порядку керівництво відповідача заборгованість не погашає, розрахунок із заробітної плати до теперішнього часу не провело. Позивач просить стягнути з відповідача всю суму заборгованості по заробітній платі, яка становить різницю між належною сумою заробітної плати, нарахованою за весь вищевказаний період (161611,44 грн.) та фактично виплаченою позивачеві за вищевказаний період (86050,31 грн.), а саме\~ 75561,\~13\~грн. Також позивач просить стягнути з відповідача і середній заробіток за час затримки розрахунку із ним при звільненні в сумі 94\~678,\~26\~грн. (за 129 робочих днів) за період з 01.02.2025р. по 31.07.2025р. Також позивач просить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн. 00 коп. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Як виходить\~з матеріалів\~справи,\~наданих суду\~доказів,\~позивач працював\~вАТ\~«ОДЕСНАФТОПРОДУКТ» по 31.01.2025р., коли був звільнений за власним бажанням. За час праці у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі, яка станом на момент звільнення склала 75561 грн. 13 коп. Статтею 43 Конституції України\~закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України\~наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі статтею 1\~Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у\~частині першій статті 94 КЗпП України. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I\~Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої\~Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.\~ Відповідно до\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується\~виплачувати працівникові\~заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1\~ст. 94 КЗпП України\~визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. На підставі ст. 15 ЗУ "Про оплату праці" від 24.03.1995р. оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. За вимогами ч. 1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця… Отже, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не сплачену заробітну плату у розмірі 75561 грн. 13 коп. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає їх обґрунтованими та законними. Так, відповідно до\~\~ст. 116 КЗпП України\~\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі\~статтею 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно розрахунків, зроблених позивачем, сума середнього заробітку за період затримки розрахунку (з 01.02.2025р. по 31.07.2025р.) за 129 робочих днів складає 94678,26\~грн. В п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013 року) згідно із ч.1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. Отже, вимоги позивача про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку також підлягають задоволенню. В абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року\~зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Оскільки відповідач на вимогу звільненого працівника позивача довідку про розрахунок належних сум при звільненні працівника не надав, а з наданих суду Форми ОК-7 та Форми ОК-5 ПФУ з реєстру застрахованих осіб щодо страхувальника [PERSON] виходить, що обов`язкові виплати з нарахованої заробітної плати працівнику не перераховувались до передбачених фондів, суд вважає, що всі податки та інші обов`язкові платежі не були відраховані, тому стягує на користь позивача суму заробітної плати без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Оскільки позивач, відповідно до п.1 ч.1\~ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, з відповідача, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і судовий збір (1211, 20 грн.), що був сплачений [PERSON] за вимоги про стягнення середнього заробітку. Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп., суд зазначає таке: Згідно ч.3\~ст.133 ЦПК України\~витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних із розглядом справи. Зі змісту ч.ч. 1-3\~ст. 134 ЦПК України\~вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч. 1-4\~ ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.8\~ст.141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що\~ЦПК України\~передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має\~сплатити у\~зв`язку з\~розглядом справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів,\~рахунків тощо).\~ Згідно\~із правовою\~позицією ВС,\~викладеної у\~постанові \~від 03.10.2019р.\~по справі\~№922/445/19,\~ розмір\~витрат на\~оплату професійної\~правничої допомоги\~адвоката \~ встановлюється\~і розподіляється\~ судом\~ згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги \~ при\~наданні відповідних\~доказів щодо\~обсягу наданих\~послуг і\~виконаних робіт\~ та\~їх вартості,\~як уже\~сплаченої \~так і\~тієї,\~що лише\~підлягає сплаті\~ (буде\~сплачена)\~відповідною стороною\~або третьою\~особою. Суду не було надано доказів укладення договору про надання правничої допомоги між позивачем та адвокатом, не були надані докази на підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 гривень, не наданий акт прийому-передачі наданих послуг та ін. До матеріалів справи була додана лише квитанція на суму 4000 грн., у якій отримувачем був вказаний [PERSON] . Зважаючи на вищенаведене, суд вважає необґрунтованими та безпідставними вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 4000 грн. правової допомоги і залишає їх без задоволення.

Outcome: partial