Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 256066,20 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2560,66 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 30 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №30/11/20-2, згідно з умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 181527,51 грн, а відповідач зобов`язалася повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк не пізніше ніж через 2 місяці з моменту укладення договору, тобто до 28 лютого 2021 року. 18 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору позики №30/11/20-2 від 30 листопада 2020 року, згідно умов якого було внесено зміни в п.1, 5, 6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 271901,40 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 24 жовтня 2022 року. Згідно п.5 додаткової угоди, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики, визначену в п.1 додаткової угоди: 35349,40 грн до 24 серпня 2022 року, 10752,50 грн до 24 вересня 2022 року, 225802,50 грн до 24 жовтня 2022 року. Також, 18 серпня 2022 року відповідач написала власноруч розписку, в якій зазначила, що кошти в сумі 271901,40 грн отримала в повному обсязі та зобов`язалась повернути цю суму до 24 жовтня 2022 року включно. Станом на 16 січня 2023 року позичальник свої зобов`язання не виконала та не повернула платіж згідно з договором, внаслідок чого заборгованість складає 256066,20 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року визначено для розгляду справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою суду від 10 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст.190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет. Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами було направлено за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Однак, рекомендований лист з додатками повернувся до суду без вручення відповідачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0311331935870. Відповідачу було повторно направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами. Однак, рекомендований лист з додатками повернувся до суду без вручення відповідачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0610203368693. Згідно ч.6 ст.272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч.9 ст.130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що справу може бути розглянуто по суті. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що 30 листопада 2020 року між сторонами укладено договір позики №30/11/20-2, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримала у власність від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 181527,51 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «Приватбанк» на день укладення цього договору еквівалентно 6325 доларів СШАЮ в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 28 лютого 2021 року. Крім того, сторони визначили, що забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є передача в заставу рухомого майна автомобіля Honda, модель Pilot, шасі (кузов, рама) [NUMBER] , 2008 року випуску. 18 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору позики №30/11/20-2 від 30 листопада 2020 року, згідно умов якої було внесено зміни в п.1, 5, 6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 271901,40 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 24 жовтня 2022 року. Згідно п.5 додаткової угоди, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики, визначену в п.1 додаткової угоди: - 35349,40 грн до 24 серпня 2022 року, - 10752,50 грн до 24 вересня 2022 року, - 225802,50 грн до 24 жовтня 2022 року. Також,18 серпня 2022 року відповідач написала власноруч розписку, в якій зазначила, що кошти в сумі 271901,40 грн, що еквівалентно 6954 доларів США отримала в повному обсязі та зобов`язалась повернути цю суму в доларах США до 24 жовтня 2022 року включно. Проте, у встановлений договором строк відповідач [PERSON] грошові кошті у повному обсязі не повернула. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 18.08.2022 по 16.01.2023 року позичальником було сплачено 24460 грн, що еквівалентно 600 доларі США. Залишок боргу за договором станом на 16 січня 2023 року становить 256066,20 грн, що еквівалентно 6354 доларів США. Позивач звернувшись до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 256066,20 грн. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить із такого. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено судом, між сторонами в належній формі укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у сумі 271901,40 грн. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Проте, у вказаний у договорі строк відповідач позику не повернула в повному обсязі, а тому вимога про стягнення з відповідача заборгованості за додатковою угодою від 18 серпня 2022 року до договору позики №30/11/20-2 від 30 листопада 2020 року в сумі 256066,20 грн підлягає задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2560,66 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат на оплату судового збору.

Outcome: approved