Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому, просила суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2\~ частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що 24 травня 2003 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління м. Кіровоград про, що в книзі реєстрації шлюбів 24 травня 2003 року зроблено відповідний актовий запис за № 280. 20 вересня 2022 року шлюб між ними був розірваний, відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/1945/22 та внесено відповідні відомості до реєстру актів цивільного стану громадян. Після розлучення з відповідачем, позивач у зв`язку з укладенням шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Вказано, що у період перебування у шлюбі, 13 листопада 2007 року ними була придбана за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новіцькою І.О. квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,69 кв.м. за кредитні кошти отримані відповідно до кредитного договору № 324/2007/ж від 13 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] та передана в іпотеку згідно договору іпотеки від 13 листопада 2007 року. У зв`язку з спрощенням отримання кредиту та зменшення суми витрат на оформлення вищезазначеної квартири (предмет поділу) була оформлена на її колишнього чоловіка, відповідача. Позивач зазначала, що на сьогоднішній час кредитної заборгованості не має, так як виконані зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Після розлучення і до сьогоднішнього часу вони з відповідачем не можуть дійти згоди, щодо розподілу спільного майна, а саме вказаної квартири. Вважає, що оскільки майно придбане нею з відповідачем у період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Ухвалою судді від 31 серпня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 03 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Відзив на позов від відповідача до суду не надходив. Представник позивача, адвокат Завгородня В.В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила позов задовольнити. Відповідач під час розгляду справи зазначав, що дійсно в період шлюбу була придбана спірна квартира за кредитні кошти, однак кредит виплачувався виключно ним. У судове засідання надав клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Судом установлено, що 24 травня 2003 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління м. Кіровоград про, що в книзі реєстрації шлюбів 24 травня 2003 року зроблено відповідний актовий запис за № 280. 20 вересня 2022 року шлюб між ними був розірваний, відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі № 404/1945/22. На момент розгляду справи в суді позивач зареєструвала шлюб, внаслідок чого її прізвище було змінено на « [PERSON] ». У період перебування сторін у шлюбі, 13 листопада 2007 року ними була придбана за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новіцькою І.О. квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,69 кв.м. за кредитні кошти отримані відповідно до кредитного договору № 324/2007/ж від 13 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] та передана в іпотеку згідно договору іпотеки від 13 листопада 2007 року. Вирішуючи питання щодо поділу спільного майна подружжя, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Матеріалами справи підтверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме квартира що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними. Однак, встановлені в судовому засіданні обставини щодо погашення кредиту одним із подружжя, не позбавляють його права на стягнення з позивача понесених ним витрат за зобов`язаннями, укладеними в інтересах сім`ї. Спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). У відповідності до ч. 2\~ ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved