Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся [PERSON] , в якій просить суд зняти арешт з нерухомого майна належного йому на праві власності ( [PERSON] (РНОКП [NUMBER] ), накладений постановами Рівненського міського відділу державної виконавчої служби про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н від 13.05.2008 р. (реєстраційний номер обтяження № 7290765); б/н від 02.06.2008 р. (реєстраційний номер обтяження № 7333970); б/н від 02.06.2008 р. (реєстраційний номер обтяження № 7334184) і вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. В обґрунтування позову вказує, що він є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] , у вересні 2025 року дізнався про накладення арешту на його частку майна, при цьому відповідно до відповіді ВДВС у місті Рівному від 26.09.2025 р. № 243168 арешти були зареєстровані у 2008 році на підставі постанов без номера, однак встановити виконавчі документи, у межах яких вони винесені, неможливо, а будь-які виконавчі провадження щодо позивача відсутні та провадження за 2008 рік знищені. У зв`язку з цим позивач вважає бездіяльність відповідача щодо незняття арешту протиправною та такою, що порушує його право мирного володіння майном, посилається на правові висновки Верховного Суду щодо недопустимості тривалого збереження арешту без існування виконавчого провадження, та просить суд зняти арешт з належного йому нерухомого майна і зобов`язати відповідача вчинити дії щодо реєстрації припинення відповідних обтяжень. Представник відповідача у своєму відзиві вказує на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні три обтяження, накладені у 2008 році на підставі постанов державної виконавчої служби при примусовому виконанні виконавчих листів № 1-512 від 25.04.2006 р. та № 1-269 від 07.03.2007 р. про конфіскацію частини майна позивача, водночас у Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні дані про відповідні провадження, а матеріали виконавчих проваджень за 2008 рік знищені згідно з правилами архівного зберігання, що унеможливлює для державного виконавця встановлення підстав зняття арешту, передбачених ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та не дає можливості ідентифікувати виконавчі документи, у межах яких накладено арешти. У зв`язку з наведеним, а також з огляду на те, що арешт може бути скасований лише за наявності визначених законом підстав чи відповідного судового рішення, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] у повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2025 року справу передано судді Балацькій О.Р. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 18) Учасники справи до суду не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі на підставі поданих доказів та з урахуванням доводів, викладених у позовній заяві. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] , є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 травня 2007 року. (а.с. 10-11) У вересні 2025 року позивач дізнався про накладення арешту на належну йому частку зазначеного нерухомого майна. З метою з`ясування підстав накладення арешту 04 вересня 2025 року він звернувся із відповідною заявою до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Листом Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26 вересня 2025 року № 243168 позивачу було повідомлено про наявність трьох записів про обтяження: № 7290765, зареєстрованого на підставі постанови державного виконавця без номера від 13.05.2008 р.; № 7333970, зареєстрованого на підставі постанови без номера від 02.06.2008 р.; та № 7334184, накладеного постановою Рівненського міського відділу ДВС без номера від 02.06.2008 р. (а.с. 12-16) Разом з тим відповідач зазначив, що встановити, ким саме та за якими виконавчими документами були винесені постанови про арешт майна, неможливо, оскільки в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні будь-які відомості про провадження, у межах яких ці арешти були накладені, а всі виконавчі провадження за 2008 рік підлягали знищенню відповідно до строків архівного зберігання. Відділ ДВС додатково роз`яснив, що підстави для зняття арешту передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», однак за відсутності матеріалів проваджень відповідач не має законних підстав для зняття арешту на підставі клопотання позивача. Як убачається\~з листа\~Відділу ДВС\~№ 243168\~від 26.09.2025\~р.,\~станом на\~дату розгляду\~звернення виконавчі\~провадження,\~боржником у\~яких був\~би [PERSON] ,\~відсутні,\~а отже\~немає підстав\~для подальшої\~дії арештів,\~накладених у\~2008\~році.\~У зв`язку\~з цим\~позивач звернувся\~до суду\~з вимогами\~про зняття\~арешту з\~нерухомого майна\~та реєстрацію\~припинення відповідних\~обтяжень. ІV. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при прийнятті рішення Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на майно боржника. Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначений чіткий перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном. Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Верховний Суд зазначає, що зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам\~Конституції України\~та Конвенції. За роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Суд приходить до висновку, що існування заборони перешкоджає позивачу реалізувати свої права власника, які полягають у володіння, користуванні та розпорядженні своїм майном. Наявність обтяження у формі арешту нерухомого майна порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Суд бере до уваги, що скасування заборони на майно не порушує прав інших осіб, не суперечить вимогам діючого законодавства, беручи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача, а також те, що іншого способу зняти заборону у позивача, крім судового немає, суд приходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved