Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про припинення права спільної часткової власності та визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2000 році відповідно до нотаріально посвідченого договору придбала частину житлового будинку з господарським спорудами [ADDRESS] . Зазначена частина будинку була майже окремим домоволодінням з окремим подвір`ям, земельною ділянкою. Із сусідами, яким належала інша частина будинку, розділяла спільна стіна, яка по-суті була частиною межі. В подальшому власники іншої частини будинку продали належну їм частину, однак під час посвідчення договору купівлі-продажу була допущена помилка в зазначенні частини, внаслідок чого нові власники (відповідачі) набули право власності на ціле домоволодіння [ADDRESS] . Для вирішення ситуації відповідачі звернулись до відділу містобудування та архітектури із заявою про зміну/коригування адреси для упорядкування нумерації об`єктів нерухомого майна, за результатом чого було винесено рішення про зміну адреси житловому будинку по [ADDRESS] . Позивачка ж залишилась власником частини житлового будинку [ADDRESS] , хоч фактично є власником цілого домоволодінням, однак обмежена у своєму праві розпоряджатися ним. Враховуючи викладене, позивачка просить припинити право спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] та визнати за нею право власності на зазначений будинок. В судове засідання позивачка не з`явилася, від неї до суду надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Відповідачі в судове засідання також не з`явилися, надавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги визнають. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 06.10.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори, [PERSON] придбала у [PERSON] частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначена частина житлового будинку була зареєстрована 15.11.2000 року Кодимським районним бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] , записана у реєстрову книгу №14 стор.130 за реєстровим №483. 16.11.2009 року позивачкою [PERSON] було отримано державний акт серії ЯД №984463 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5122510100:02:002:0148, що розташована по [ADDRESS] , та державний акт серії ЯД №984464 на право власності на земельну ділянку площею 0,0207 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5122510100:02:002:0149, що розташована по [ADDRESS] . Із технічного паспорту, складеного суб`єктом господарювання [PERSON] , вбачається, що частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] має наступні технічні характеристики: Літера «А» житловий будинок, літера «а» веранда, «І-ІІ» ганок, «аІ» льох, літера «Б» сарай, літера «В» гараж, літера «Г» сарай, літера «Д» сарай. Відповідно до акту про встановлення фактів, складеного депутатом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] разом з чоловіком. Під час обстеження встановлено, що за вказаною адресою знаходяться два окремих домоволодіння, у кожного господарства своє подвір`я, свій заїзд та в кожного окремі земельні ділянки. Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 30.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Кодимського районного нотаріального округу Одеської області Бабушкіною О.В., відповідачі [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному придбали у [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами за [ADDRESS] . Відповідно до наказу Відділу містобудування та архітектури Кодимської міської ради Подільського району Одеської області №08-06/34 від 02.05.2025 року на підставі заяви [PERSON] та [PERSON] №РА01:1963-2831-5564-9946 від 01.05.2025 про зміну/коригування адреси для упорядкування нумерації об`єктів нерухомого майна, договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кодимського районного нотаріального округу Одеської області Бабушкіною О.В. від 30.04.2013 року, затверджено рішення про зміну адреси, як упорядкування об`єкту нерухомого майна житловому будинку садибного типу загальною площею 64,4 м.кв. на земельній ділянці з кадастровим номером 5122510100:02:002:0236, який знаходиться по [ADDRESS] : [ADDRESS] . Відомості про зміну адреси об`єкту нерухомого майна занесено до Реєстру будівельної діяльності, що підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва реєстраційний номер в ЄДЕССБ: AR01:3418-9940-2897-1655. Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Згідно ч.1 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. За змістом ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.10.2023 у справі №161/23210/21). Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом /квартиру/. Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Судом достовірно було встановлено, що сторони у справі є співвласниками домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . При цьому, враховуючи, що позивачка та відповідачі мають фактично самостійні об`єкти нерухомого майна, які відповідають умовам, що передбачені чинним законодавством, тобто співвласники мають відокремлені приміщення з власними входами, дворами, заїздами, які розташовані на окремих земельних ділянках, зареєстрованих в Державному земельному кадастрі та частині домоволодіння, належного відповідачам, присвоєно номер 75-А, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідачі позовні вимоги визнали, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки для цього наявні законні підстави, а визнання позову є безумовним і не суперечить закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved