Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник Акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 25.10.2011 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] (далі Відповідач -1, позичальник) був укладений Кредитний договір № 243/2011-86, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 112 000 грн. 00 коп., строком до 24.10.2031 року, зі сплатою процентів у розмірі 15,90 % річних. Згідно п.2.1 кредитного договору цільове використання кредиту - придбання нерухомості. В якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] (далі Відповідач -2, поручитель) було укладено Договір поруки № 243п2011-86 (далі Договір поруки). У відповідності до умов якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором на засадах солідарного боржника, за виконання в повному обсязі Відповідачем -1 зобов`язань за Кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов`язаних з порушенням виконання зобов`язань позичальником за Кредитним договором. Далі представник позивача зазначає, що 28.03.2017 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Акціонерним товариством «Таскомбанк» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитками (Іпотека) № 280317іп_1 (далі Договір про відступлення права вимоги), у відповідності до умов якого Акціонерне товариство «ВТБ Банк» передає (відступає) Акціонерну товариству «Таскомбанк» за плату належні йому права вимоги, а Акціонерне товариство «Таскомбанк» приймає належні Акціонерному товариству «ВТБ Банк» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Представник позивача вказує, що банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі та відповідно до умов Кредитного договору надав позичальнику кредитні кошти, в подальшому відповідач-1 припинив виконувати умови кредитного договору, перестав сплачувати заборгованість за кредитом і процентами, а тому, станом на 14.07.2025 року виникла заборгованість, яка становить 120 320 грн. 18 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) у розмірі 91 445 грн. 71 коп. та заборгованості по відсоткам (в т.ч. прострочені) у розмірі 28 874 грн. 47 коп. У зв`язку з чим, представник позивача змушений звернутися до суду та просити стягнути солідарно із [PERSON] , [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 243/2011-86 від 25.10.2011 року, станом на 14.07.2025 року, у загальному розмірі 120 320 грн. 18 коп. та судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. Відповідачі у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подали. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача разом з позовною заявою подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві представник Акціонерного товариства «Таскомбанк» зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за його відсутності, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду 31/0/9-22 від 06.03.2021 «Про зміну територіальною підсудності судових справ в умовах воєнного стану» Ленінському районному суд м. Дніпропетровська була визначена територіальна підсудність Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя, Приморського районного суду м. Маріуполя та Першотравневого районного суду м. Дніпропетровська. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів, які належним чином були повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ними причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 25.10.2011 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 243/2011-86, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 112 000 грн. 00 коп., строком до 24.10.2031 року, зі сплатою процентів у розмірі 15,90 % річних, з цільовим призначенням кредиту: для здійснення розрахунків з метою придбання у власність трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,8 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. Судом також встановлено, що 25.10.2011 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 243/2011-86 від 25.10.2011 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки № № 243п/2011-86, відповідно до умов якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому. Відповідно до умов п. 2.1 Договору поруки сторони договору визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком. Матеріалами справи також підтверджено, що 28.03.2017 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Акціонерним товариством «Таскомбанк» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитками (Іпотека) № 280317іп_1, у відповідності до умов якого Акціонерне товариство «ВТБ Банк» передає (відступає) Акціонерну товариству «Таскомбанк» за плату належні йому права вимоги, а Акціонерне товариство «Таскомбанк» приймає належні Акціонерному товариству «ВТБ Банк» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Матеріалами справи також підтверджено, що згідно Акту прийому передачі Реєстру Боржників та Витягу з Реєстру боржників до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитками (Іпотека) № 280317іп_1 від 28.03.2017 року укладеного між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Акціонерним товариством «Таскомбанк», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачів за Кредитним договором № 243/2011-86 від 25.10.2011 року. Представник позивача наголошує, що у подальшому відповідачі перестали виконувати умови Кредитного договору в повній мірі, а саме, перестали сплачувати заборгованість по кредиту та процентах. У зв`язку з чим станом на 14.07.2025 року за Кредитним договором № 243/2011-86 від 25.10.2011 року утворилася заборгованість, яка становить 120 320 грн. 18 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) у розмірі 91 445 грн. 71 коп. та заборгованості по відсоткам (в т.ч. прострочені) у розмірі 28 874 грн. 47 коп. Оскільки банк наполягає на тому, що відповідачі у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконують, кредитну заборгованість не погашають, то суд доходить висновку, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Положеннями статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Частиною 1 статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Частиною 1 статті 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договору про надання кредиту розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Так, судом встановлено, що у зазначеному кредитному договорі сторони погодили їх істотні умови, зокрема суму кредиту, розмір відсотків за користування кредитними коштами та розмір відсотків у випадку прострочення виконання зобов`язання. Згідно із положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Надані позивачем кредитний договір і договір поруки раніше не оспорювалися відповідачами, та не визнавалися судом недійсними і відповідних доказів матеріали справи не містять. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Так само у п. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, роз`яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. При цьому у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України). В даному випадку, на підтвердження фактичного надання кредитних коштів відповідачеві, як позичальнику, та не виконання такою особою своїх зобов`язань щодо повернення отриманих на умовах строковості грошових кредитних коштів, з боку банку суду представлено банківську виписку по руху коштів по картці, що була видана банком на ім`я відповідача. Суд із цього приводу вказує, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Згідно частини 1статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно п.п.1 п. 59 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України,що затверджене Постановою Правління Національного банку України 04.07.2018№ 75банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них. Згідно п. 62 такого Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. В даному випадку надана позивачем виписка по руху коштів по картці є первинним документом, який беззаперечно свідчить про надання боржнику кредитних грошових коштів та існування у позичальника заборгованості за кредитним договором. Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19. У зв`язку із тим, суд вважає, що отримання у кредит грошових коштів Відповідачем-1 підтверджено належними доказами по справі, а відтак, як у такого учасника справи так і в поручителя за таким договірним зобов`язанням в силу укладеного договору виник солідарний обов`язок повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника та/або поручителя є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Однак відповідачі, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України, не надали суду жодних доказів чи власного розрахунку заборгованості, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості чи її розмір у цій частині, тому суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині основної заборгованості та процентів, і вважає його достовірним, оскільки доказів виконання відповідачами боргових зобов`язань перед позивачем суду не надано, а також не спростовано у встановленому законом порядку наданий розрахунок. Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідачі, як солідарні боржники, зобов`язані повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів, а тому позов в частині стягнення залишку заборгованості за тілом кредиту ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Так само згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В даному випадку вказаним кредитним договором передбачено обов`язок позичальника сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, однак із матеріалів справи вбачається те, що відповідачі свої договірні і зобов`язання зі сплати таких відсотків не виконують, що тягне за собою наявність підстав про стягнення заборгованості за відсотками. Стягуючи вказані види заборгованості суд також приймає до уваги ту обставину, що Акціонерне товариство «ВТБ Банк» відступило право вимоги щодо заборгованості відповідачів на користь позивача Акціонерного товариства «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитками (Іпотека) № 280317іп_1 від 28.03.2017 року, і таке відступлення відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 513 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.1077ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1ст. 1084 ЦК України). Навіть при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримував повідомлення про відступлення права вимоги на користь фактора, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості в обсязі, що визначена кредитним договором, на рахунки первісного кредитора, які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. Однак, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу в обсязі, що визначена кредитним договором, для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора. Відповідно до правової позиції, яка висловлено Верховним Судом України в постанові від 25 вересня 2015 року по справі № 6-979цс15, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. У зв`язку із чим АТ «Таскомбанк» на є належним позивачем за вказаним позовом, і такому кредитору належить право вимоги за вищеназваним кредитним договором. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, і враховуючи те, що судом встановлено факти укладення кредитного договору та договору поруки в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, отримання відповідачем-1 коштів за його умовами кредитного договору, і беручи до уваги факт непогашення заборгованості за вказаним у справі кредитним договором у повному обсязі, відступлення права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення (поруки), суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд також зауважує, що відповідачі, будучи належним чином повідомлені про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явилися, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надали, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп., у рівних частках по 1 211 грн. 20 коп. з кожного. На підставі викладеного і

Outcome: approved