Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

[PERSON] 19 вересня 2024 року пред`явив позов до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позову посилався на те, що він із відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тячівського районного суду від 12.04.2023. На час укладення із відповідачкою шлюбу у неї було на утриманні двоє дітей від першого шлюбу, а згодом у них [INFO] народився син [PERSON] . Як встановлено рішенням про розірвання шлюбу, відповідачка постійно виступала ініціатором конфліктів, яких він намагався уникати, оскільки це відбувалося часто в присутності дітей, і він не хотів, щоб від цих конфліктів травмувалась їхня психіка. Згодом вона покинула їх з сином і разом з молодшою дочкою поїхала до Чехії, де вони знаходяться до цього часу. Також в указаному судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] ., який перебуває на повному його, позивача, утриманні. [PERSON] свої материнські обв`язки переклала на нього, у добровільному порядку не бажає долучатися до виконання обов`язку щодо утримання дитини, а зароблені гроші витрачає на себе. Відповідачка з часу прийняття вказаного рішення до цього часу свідомо нехтує своїми материнськими правами, не виконує материнських обов`язків, не вживає заходів, щоб налагодити будь-які стосунки з дитиною. З того часу нічого не змінилося в кращу сторону, вона забула про дитину яку залишила в Україні, не спілкується навіть у телефонному режимі. Свідомо нехтує своїми материнськими обов`язками, не цікавиться життям сина, його здоров`ям, навчанням, не підтримує ні матеріально, ні морально, що стверджується довідками, характеристиками, актами обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини. Відповідачка за ці два роки втратила духовний зв`язок із сином. Тому при позбавленні батьківських прав, суд має виходити тільки із інтересів дитини, як найбільш незахищених учасників сімейних правовідносин. Як вказано в ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п. 16 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєння нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен, окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватись на оцінці особистості матері або батька, який позбавляється батьківських прав та його поведінці (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). У зв`язку із наведеним просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та підготовче судове засідання призначено на 23 жовтня 2024 року, яке було неодноразово відкладено. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 листопада 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [INFO] . Третя особа - [INFO] 10 грудня 2024 року подав письмові пояснення на позовну заяву в яких зазначив, що згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 2, 5 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, під час розгляду позовної вимоги щодо позбавлення матері батьківських прав, [INFO] просить суд врахувати, що наразі триває збройна агресія Російської Федерації проти України. У цьому контексті дії позивача, який подає позов такого характеру, можуть мати корисливі мотиви, що не свідчить про повагу до прав та інтересів дитини. Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022, було введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року. В подальшому відповідними Указами Президента України та Законами України дію воєнного стану було продовжено. Таким чином, на даний час в Україні діє воєнний стан. Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. [INFO] шляхом перевірки в автоматизованій інформаційно-телекомунікаційній системі (AITC) «Оберіг» встановив, що позивач не пройшов військово-лікарську комісію, як військовозобов`язаний, не виконав свого обов`язку щодо цього, і, таким чином, позивач не уточнив свої облікові дані щодо стану здоров`я. На думку [INFO] вказана обставина має істотне значення під час вирішення даного спору, оскільки відповідно до абз. 4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані чоловіки, чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Подання позову про позбавлення відповідачки батьківських прав включає встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері, що не виключає того, що в даному випадку позивач намагається використати приватно-правовий інструментарій для здійснення спроби звільнення від конституційного обов`язку, передбаченого статтею 65 Конституції України. Отже, в сукупності наведених вище мотивів, та з врахуванням фактів та документів, що містяться в матеріалах справи - може свідчити про таку поведінку позивача, який є військовозобов`язаним, щодо його можливого бажання та вчинення дій, направлених на можливе уникнення призову на військову службу під час мобілізації, з, можливо, подальшим використанням для таких цілей судового рішення. Окрім цього, формулювання позовних вимог таким чином, є підставою звільнення від призову на військову службу під час мобілізації та може вказувати на штучне створення обставин на шкоду захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, обов`язок який передбачено ст. 65 Конституції України. При цьому, матеріали справи не містять думки, міркувань та позиції матері, щодо її бажання чи небажання та стосовно доцільності позбавлення її батьківських прав. Не містить позов й інформації про досудове врегулювання спору (не залежить від обов`язковості такого врегулювання) та або які дії позивача вчиненні для з`ясування позиції матері у справі, в т.ч. починаючи з квітня 2023 року, після розірвання шлюбу (листування, в т.ч. засобами електронного документообігу, написання листів до консульських установ, що знаходяться за межами України, телефонні дзвінки та листування, написання листів чи отримання пояснень від близьких родичів чи сусідів саме матері з вказаного приводу і т.п.), або ж даних отриманих із відділу ДВС, під час виконання судового рішення про стягнення аліментів. Тож, позицію матері та документи, щодо цього від неї справа не містить. В окремих випадках суд може за доведеної провинної поведінки одного або й обох батьків, а також з урахуванням інших обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. При цьому, позивачу необхідно надати докази, а саме: обов`язковим для розгляду такої категорії справи є висновок органу опіки та піклування про можливість поновлення батьківських прав. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ураховуючи викладене, підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав відсутні. Думки щодо позбавлення батьківських прав відповідачка в суді не виразила, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей (а. с. 61-67). Представник позивача [PERSON] - адвокат Кошілко М.М. 31 березня 2025 року подав відповідь на письмові пояснення у яких зазначив, що твердження про те, що [PERSON] намагається уникнути мобілізації є надуманим та не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] неодноразово намагався зайти в приміщення [INFO] з відповідними документами, які у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, однак його туди не пропускали, а документів не приймали. Також не приймали рішення Тячівського районного суду від 12 квітня 2023 року, згідно якого його з дружиною [PERSON] розлучили та присудили їй сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з батьком. Оскільки, [PERSON] виїхала в Чехію вже більше трьох років, то [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] віком до 18 років. Згідно вимог ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Однак працівники [INFO] вказаних вимог Законів України не дотримуються, не дивлячись на те, що згідно з вимогами ст.2, ст.3, ч.2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, ЗУ «Про оборону України», цей Закон та інші Закони України які гарантують додержання прав громадян. Ст. 23 цього Закону конкретно вказує на те, яка категорія громадян не підлягає призову на військову службу. Вказані Закони стосуються та підлягають до виконання і працівниками [INFO] . Однак не дивлячись на те, що працівники [INFO] не впускали [PERSON] на територію [INFO], то [PERSON] змушений був заказними листами з повідомленнями про вручення направляти до [INFO] відповідні документи. Однак і в такий спосіб документа відмовлялись приймати і повертали назад, про, що засвідчують відповідні квитанції. Тобто [INFO] свідомо порушували вимоги ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також ст. 6 Сімейного Кодексу України, та ч. 2 ст. 51 Конституції України, яка встановлює, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Наведена справа засвідчує про байдужість працівників [INFO] , до долі неповнолітнього [PERSON] , якому потрібний батьківський догляд та батьківське піклування, виховання, утримання та батьківську підтримку та опіку. Як вказано в ч. 3 ст. 17 Конституції України, збройні сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян. Однак не дивлячись на ніби-то законодавчо врегульовані питання пов`язані з мобілізацією, [INFO] ігнорує їх, та незаконно проводить репресії з людьми, які згідно вимог ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Ці вимоги повинні виконуватись і без рішення суду, на підставі вказаного закону. Що стосується мами [PERSON] , то вона веде розгульний спосіб життя, у вихованні сина участі не приймає, матеріально не допомагає, на оплату аліментів на сина у неї грошей не хватає, як про це засвідчують фото виставлені нею же в Інтернеті (а. с. 84-88). На підставі ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 травня 2025 року, яке було неодноразово відкладено, востаннє на 17 листопада 2025 року. Представники позивача [PERSON] - адвокати Кошілко М.М. та Мацола А.В. в обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позовній заяві, додатково зазначили, що оскільки позивач мобілізований 06.11.2025, тому орган опіки і піклування тимчасово влаштували дитину до сусідки, однак відповідачка за той час не приїхала, що свідчить про нехтування нею обов"язків. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Марич І.Ю. у судове засідання не з`явилися, 13.10.2025 представник подав заяву про розгляд справи без їх з відповідачкою участі, у зв"язку із її працевлаштуванням та перебуванням за межами України, та просив відмовити у задоволенні позову, оскільки такий є безпідставний ( а.с. 112). Представник третьої особи - органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Сим`януська О.В. просила задовольнити позов. Також додатково зазначила, що 07.11.2025 до органу опіки та піклування звернулася класний керівник [PERSON], яка повідомила про те, що хлопчик залишився сам без батьківського піклування. Після чого вони склали акт обстеження та винесли наказ про влаштування хлопчика до сусідки, з якою він перебуває у хороших стосунках та їй довіряє. Найближчих родичів вони не встановлювали, інформація відома лише зі слів [PERSON] . Представник третьої особи - [INFO] [PERSON] заперечував проти задоволення позову посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях на позовну заяву та додатково зазначив, що на даний час у відповідачки відсутня заборгованість зі сплати аліментів, що видно із реєстру боржників, хоча про заборгованість зазначено у позовній заяві. Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У судовому засіданні, в присутності представника органу опіки та піклування, було заслухано неповнолітнього [PERSON] , який пояснив, що проживає разом з батьком. Мама з ними не проживає, оскільки знаходиться за кордоном. Мама з ним не спілкується він тривалий час її не бачив. Зазначив, що маму не любить, просив позбавити її батьківських прав. Вислухавши пояснення представників позивача, показання свідків, заслухавши думку дитини, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2009 року і під час перебування у шлюбі в сторін [INFO] народився син [PERSON] (а. с. 4-5, 7). Вказаний шлюб розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2023 року, також із [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] у розмірі по 2000,00 грн. щомісячно починаючи із 13 жовтня 2023 року і до його повноліття. Рішення набрало законної сили 12 травня 2023 року (а. с. 8-11). Із довідок, виданих Грушівським старостинським округом Тересвянської селищної ради 04 жовтня 2022 року № 1215 і 12 серпня 2024 року та акта обстеження умов проживання, складеного начальником служби у справах дітей [PERSON] , з метою визначення умов проживання дитини, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] із якого відомо, що за вказаною адресою зареєстровані та проживають [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; для виховання дитини створені задовільні умови, є всі необхідні речі до школи та одяг. Мама [PERSON] за даною адресою не проживає, участі у вихованні дитини не бере. З батьком панує взаєморозуміння, який турбується за дитину та її здоров`я (а. с.12, 16-18). Із акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12 серпня 2024 року, вбачається, що депутатом Тересвянської селищної ради Варгою В.І. проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання по [ADDRESS] і встановлено, що [PERSON] , мешканець с. Грушово, зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , якого він виховує самостійно та син знаходиться повністю на його утриманні. Мама більше трьох років участі у вихованні дитини не бере, матеріально не допомагає, зникла в невідомому напрямку (а. с. 13). Із характеристики, виданої Грушівським ліцеєм Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області відносно [PERSON] вбачається, що [PERSON] проживає сам з батьком, останні декілька років мама учня не бере участі у вихованні дитини. Незважаючи на складні життєві обставини, учень демонструє внутрішню стійкість і здатність до адаптації (а. с. 14). Із акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 24 травня 2023 року, вбачається, що депутатом Тересвянської селищної ради Гундою М.В. проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання по [ADDRESS] і встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрований у вказаному будинку. Після розлучення із дружиною має на утриманні та один займається вихованням малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . При проведенні обстеження встановлено факт розірвання шлюбу з [PERSON] та факт ухиляння матері від виконання обов`язку щодо утримання і виховання дитини, яка протягом тривалого часу не проживає на території села (а. с. 15). Із постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що на виконанні у Тячівському відділі державної виконавчої служби у Тячівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавчий лист № 307/4043/22, виданий 13 червня 2023 року Тячівським районним судом Закарпатської області про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі по 2000,00 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття (а. с. 19-21). Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, проведеного Тячівським відділом державної виконавчої служби у Тячівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що боржник [PERSON] станом на 04.09.2024 року має заборгованість у сумі 34 000 грн. (а. с. 22). Із пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона є сусідкою позивача. Після того як позивач із відповідачкою розлучилися - [PERSON] поїхала, після чого вона її не бачила чотири роки. Зазначила, що мати [PERSON] його недолюблювала. Протягом всіх цих років матір жодного разу до сина не навідувалася, а його вихованням займався виключно батько. Мати з сином не спілкується та не цікавиться його життям. Про те чи мати телефонувала сину [PERSON] їй не відомо, як і не відомо про те, чи надавала вона кошти, вітала його з днем народження та дарувала подарунки. Із письмових свідчень свідка [PERSON]. відомо, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, яка на момент одруження мала власних двох дочок, після чого у них народився спільний син [PERSON] . Через деякий час відповідачка покинула чоловіка та сина [PERSON] і виїхала з дочкою за кордон. Також зазначила, що 07.11.2025 року мобілізували позивача про що повідомив їй [PERSON] , так як подзвонив їй на телефон, плакав, повідомив, що немає нікого, ні батька, ні матері, та не знав, що йому робити. Після чого вона поїхала у м. Тячів, де був хлопчик стояв під військкоматом та вони викликали працівників поліції. Із відповіді начальника Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області, наданої адвокату Мацолі А.В. вбачається, що 06.11.2025 на спецлінію «102» надійшло повідомлення від громадянина [PERSON] , про те, що на «блок-посту» в м. Тячів, працівники [INFO] затримали його батька, а зі слів заявника, його батько має право на відстрочку. Дане звернення на спецлінію «102» зареєстровано за № 34069 від 06.11.2025 Єдиного обліку Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області. Реагуючи на вказане звернення було здійснено виїзд наряду поліції Тячівського РВП на місце події «блок-пост» в м. Тячів. По прибуттю на місце події працівниками поліції було встановлено, що громадянин [PERSON] був доставлений для уточнення військо-облікових даних та проходження ВЛК до [INFO] , де пройшов ВЛК та направлений в навчальний центр м. Старичі. Заявникові надано роз`яснення (а. с. 120). Крім цього, начальник Служби у справах дітей Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області 11.11.2025 звернулася до [INFO] із повідомленням із якого відомо, що на первинному обліку у служби перебуває неповнолітній [PERSON] [INFO] , як такий, що залишився без батьківського піклування. Зі слів малолітнього [PERSON] , [INFO] , приблизно о 9 годині ранку він разом зі своїм батьком [PERSON] , [INFO] прибули до [INFO] для продовження повістки. Так як на даний час в Тячівському районному суді знаходиться цивільна справа № 307/4009/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] щодо позбавлення її батьківських прав та залишення дитини на утриманні та вихованні батька. Зі слів [PERSON] , його мати [PERSON] близько чотирьох років з ними не проживає і місце її перебування йому не відоме. Отримавши повістку, [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] виїхали в напрямку с-ща. Буштино, доїхавши до блок-посту їх зупинили працівники [INFO], які повідомили що [PERSON] потрібно повернутися до [INFO] для уточнення даних. Разом з працівником [INFO] вони повернулися до [INFO] . Зі слів [PERSON] приблизно о10 год. ранку тато разом з працівником [INFO] зайшов у приміщення [INFO] , а він залишився на дворі сам. Прочекавши там до самого вечора він вирішив подзвонити на гарячу лінію 102, так як увечері йому повідомили, що батька мобілізували і відправляють до навчального центру м. Яворів, Львівської області. У зв`язку із чим просить надати інформацію щодо місцезнаходження чи перебування [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] (а. с. 118-119). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці . Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення,судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Так, статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку виконавчого комітету Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської від 18.11.2024 вбачається, що орган опіки та піклування вирішив дати згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 43). Згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Надаючи висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, орган опіки та піклування виходив із того, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу дитина - [PERSON] проживає з батьком [PERSON] . Проте, у висновку відсутні відомості, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, що не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків; не містить мотивів прийнятого рішення про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав; відсутні відомості, що мати невзмозі виправитися та змінити свою поведінку по відношенню до дитини на краще; жодних фактичних обставин, які б свідчили про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини, орган опіки і піклування не встановив та не посилався на них у своєму висновку. Відтак, із висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту інтересів дитини та позитивно впливатиме на його подальше життя. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такі висновки суду повністю узгоджуються з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій по справі №631/2406/15-ц. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Таким чином, суд звертає увагу на те, що висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті про надання згоди на позбавлення [PERSON] батьківських прав не містить однозначних обставин та будь-яких обґрунтувань, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, через що суд не може із ним погодитись. Посилання виключно на єдину обставину, що дитина після розірвання шлюбу проживає із батьком не є підставою для позбавлення матері батьківських прав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно сина у матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом певних життєвих обставин. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. За наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові та наданих в судовому засіданні пояснень представників позивача про нехтування відповідачкою своїми обов`язками щодо виховання та утримання дитини, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а докази, які були надані позивачем та його представниками, суд не вважає достатніми та переконливими для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина. Разом з тим положеннями 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках з урахуванням особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Однак, з огляду на те, що під час судового розгляду частково підтвердився факт неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків, з урахуванням обставин цієї справи, діючи в найкращих інтересах дитини, слід спонукати відповідачку до виконання таких обов"язків та попередити її про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Зважаючи на викладені обставини, а також те, що позивач на даний час мобілізований, відповідачка проживає окремо, після мобілізації син [PERSON] тимчасово влаштований у сім"ю сусідів, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно сина не відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв"язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, пов"язані зі сплатою судового збору, слід покласти на позивача. У судовому засіданні 17 листопада 2025 року суд відповідно до вимог ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 26 листопада 2025 року на 16 годину.

Outcome: dismissed