Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2017р. звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л. 21.11.2017р. за №1054. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.11.2017р. між нею та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] за № 1054. Позивачка зазначає, що квартира належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. 16.10.2007р. за № 2509. Разом з тим, [PERSON] стверджує, що договір дарування нею не підписувався, укладений всупереч її волевиявленню та інтересам. Також зазначила, що стан її здоров`я станом на 21.11.2017р. фізично унеможливлював з`явитись до приватного нотаріуса Гаркуши О.Л. для підписання договору. Враховуючи вищезазначене, позивачка просила вказаний договір дарування визнати недійсним. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира [PERSON] від 30.11.2017р. відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О.Л. про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна. У подальшому, від приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О.Л. 27.12.2017р. надійшли заперечення на позов в яких остання зазначила, що позовні вимоги до неї, як приватного нотаріуса безпідставні та незаконні, оскільки вона не є стороною оскаржуваного правочину. Нотаріус зазначає, що дійсно нею було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] . Сторони договору надали їй всі необхідні документи для здійснення нотаріального оформлення, у тому числі оригінали паспортів. [PERSON] вказує, що позивачка не звертається з вимогою щодо визнання нотаріальних дій незаконним, тобто дій, які нею вчинені під час укладання договору дарування. Позивачем не надано жодних доказів або пояснень в чому полягає неправомірність дій нотаріуса, як відповідача або/чи яку норму діючого нормативного акту порушено, або яким чином порушенні права позивача. Враховуючи зазначене, [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В подальшому, на підставі розпорядження керівника апарату № 146 від 01.03.2023р. суддя Корольовського районного суду [PERSON] увільнений від роботи з 25.02.2022, в зв`язку з призивом на військову службу під час мобілізації відповідно до наказу голови суду №9/К від 25.02.2022. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 01.03.2023р., який було здійснено на підставі заяви представника правонаступника позивача [PERSON] , визначено головуючого суддю Маслак В.П. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Маслак В.П. від 07.03.2025р. цивільну справу №296/9479/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О.Л. про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, прийнято до свого провадження. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 01.05.2023р. залучено у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О.Л. про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, правонаступника позивача - [PERSON] , у зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] . Від представника [PERSON] [PERSON] 12.09.2023р. надійшла заява про зміну предмету спору, в якій просить витребувати квартиру [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння на користь [PERSON] . В обґрунтування заяви [PERSON] вказує, що метою позову було повернення у власність позивача об`єкту нерухомості - спірної квартири. Фактично, відповідач [PERSON] володіє спірним об`єктом нерухомості без правової підстави (враховуючи неукладення оспорюваного договору). Оскільки спірне майно (квартира) вибуло із володіння позивача, як спадкоємця померлого власника - [PERSON] не з його волі, і не з волі спадкодавця, а тому порушене право позивача, як власника майна, підлягає судовому захисту відповідно до положень статті 388 ЦК України шляхом витребування такого майна. В судовому засіданні 15.04.2025р. представник позивача [PERSON] відмовився від позовних вимог до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О.Л., вимоги до [PERSON] підтримав у повному обсязі. Письмову заяву про відмову від позову до приватного нотаріуса представник Горлов Є.С. не подав. Від представника позивача [PERSON] 24.11.2025р. надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, була повідомлена про розгляд справи шляхом направлення повістки поштовою кореспонденцією на адресу реєстрації, однак поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Також суд зауважує, що [PERSON] особисто отримала судову повістку про розгляд справи в судовому засіданні, яке було призначено на 09.10.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила (т.2 а.с. 58). Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. 16.10.2007р. за № 2509, належала [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 16526154 (а.с. 9 т. 1). Згідно посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л. договору дарування квартири від 21.11.2017р., зареєстрованого за № 1054, [PERSON] передала безоплатно [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 5 т. 1). Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.11.2017р. (номер інформаційної довідки 105479288), квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . Підстава виникнення прав власності: договір дарування № 1054 від 21.11.2017р., виданий приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л. (а.с. 8 т. 1). Відповідно до матеріалів, наданих приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л., договір дарування квартири від 21.11.2017р., зареєстрований за № 1054, укладено [PERSON] , особу якої засвідчено згідно паспорту [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] виданого Богунським РВ УМВС в Житомирській області від 17.10.2012р. Також [PERSON] надала нотаріусу картку платника податків від 25.03.2016 №625-15-09947 (а.с. 52 т. 1). Згідно долученої до позовної заяви копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , такий видано Богунським РВ УМВС України в Житомирській області 12.08.1998р. (а.с. 6 т. 1). На виконання вимог ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 09.10.2025р. від Управління державної міграційної служби України в Житомирській області надійшов лист №2/296/1012/25 від 13.10.2025р. з якого вбачається, що перевіркою за обліками відомчої інформації системи ДМС (далі ВІС ДМС) не підтверджується оформлення 17.10.2012 Богунським РВ у м.Житомирі УМВС України в Житомирській області паспорта громадянина України серії [NUMBER] особі [PERSON] , [INFO] . Обліки УДМС у Житомирській області містять відомості про розподіл бланка паспорта громадянина України серії [NUMBER] ( [PERSON] ) до Любарського РС УДМС України у Житомирській області 18.01.2017. Перевіркою за обліками ВІС ДМС встановлено відомості про оформлення паспорта громадянина України серії [NUMBER] Любарським РС УДМС України в Житомирській області 14.02.2017 іншій особі. Разом з тим, обліки ВІС ДМС та УДМС України в Житомирській баласті містять відомості про оформлення 12.08.1998 Богунський РВ УМВС України в Житомирській області особі [PERSON] , [INFO] , паспорта громадянина України серії [NUMBER] , який знищено 11.05.2021 у зв`язку зі смертю особи. З відповіді ГУНП в Житомирській області від 16.01.2024 №15/105/13/01-2024 будь -які матеріали щодо видачі та отримання паспорта серії [NUMBER] , виданого 17.10.2012 Богунським РВ УМВС України в Житомирській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , на архівне зберігання не надходили (а.с.221 т.1). Також суд звертає увагу, що в паспорті серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] міститься відбиток штампу щодо реєстрації останньої за адресою: [ADDRESS] , дата реєстрації 17.04.1996 року. Разом з тим, з листа Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 24.10.2025 №10-10-6440/2025 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 11.12.1986 року по 06.09.2021 року (знято з реєстрації місця проживання у звязку зі смертю) (а.с. т.2) Також згідно відповіді ГУ ДПС у Житомирській області №27/5/06-30-12-02-05 від 12.01.2024 інформація щодо видачі 25.03.2016 картки платника податків на ім`я [PERSON] , [INFO] , в Державному реєстрі відсутня (а.с.219 т.1). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 134 т. 1). Дані надані УДМС України в Житомирській області, ГУ ДПС у Житомирській області, ГУНП в Житомирській області, Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради свідчать на користь того, що особа, яка звернулася 21.11.2017 року до приватного нотаріуса Гаркуші О.Л. для укладення договору дарування квартири, надала нотаріусу завідомо підроблені документи - паспорт серії [NUMBER] , виданий 17.10.2012 Богунським РВ УМВС України в Житомирській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , а також картку платника податків від 25.03.2016 №625-15-09947. Отже, доводи позивача [PERSON] про те, що договір дарування нею не підписувався, а отже не укладався, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. З матеріалів справи встановлено, що єдиним правонаступником [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Шевченко Л.М. заповітом від 16.10.2007р. та довідкою [PERSON] про прийняття спадщини (а.с. 138, 141 т. 1). Вирішуючи спірні правовідносини, суд застосовує наступні норми права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина перша, друга статті 202 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України). Згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами". Матеріалами справи встановлено, що договір дарування [PERSON] , як власник майна, не підписувала, відповідно відсутнє волевиявлення останньої на відчуження квартири [ADDRESS] . Таким чином, договір дарування квартири від 21.11.2017р., зареєстрований за № 1054, є неукладеним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами). Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52). У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна. Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника [PERSON] (на підставі підроблених документів), витребування такого майна на користь законного власника від набувача [PERSON] є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст.388 ЦК України, також переходить до спадкоємців. В даному випадку [PERSON] спадкує після смерті [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, право на витребування майна -квартири [ADDRESS] . Таким чином позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до задоволення. Разом з тим, враховуючи, що представник позивача в судовому засіданні не підтримав позов у частині вимог до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горкуши Ольги Леонідівни, при цьому не подав письмової заяви про відмову від позову, як це передбачено приписами ч.1 ст.206 ЦПК України, слід відмовити в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,00грн.

Outcome: approved