Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~ До Кобеляцького районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовом, у якому прохає стягнути з [PERSON] на її користь неповернуті позичені кошти в сумі 15000,00 доларів США, проценти за користування позикою в сумі 8740,00 доларів США, що в загальній сумі складає 23740,00 доларів США. Позов обґрунтований тим, що 28 вересня 2021 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, на підтвердження чого власноручно в присутності позивачки склав та підписав боргову розписку. [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] взяті в борг грошові кошти у розмірі 15000,00 доларів США в строк не більше 12 місяців або за вимогою протягом одного місяця, однак зобов`язання не виконав ні протягом 12 місяців з моменту отримання грошових коштів, ні протягом одного місяця з моменту отримання вимоги про повернення грошових коштів, яка була отримана відповідачем 17.01.2025. У зв`язку з зазначеним, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за тілом позики 15000,00 доларів США, та розрахованих за період з 28.09.2021 по 17.02.2025 відсотків у розмірі 8740,00 доларів США. У поданому відзиві [PERSON] прохав відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказував, що він дійсно взяв 21.09.2021 у борг у позивача грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, про що написав розписку, однак суму повернув повністю, оскільки [PERSON] після початку війни звернулася з проханням повернути кошти, бо на її думку існував ризик, що [PERSON] піде до лав ЗСУ. Зазначав, що з позивачкою вони були у дружніх стосунках, їздили разом на відпочинок, позивачка не має своїх дітей і відносилася до відповідача та його дружини, як до рідних. Відповідач вказував, що в середині березня 2022 року повернув частину боргу в сумі 10000,00 доларів США, а 23.03.2022 безпосередньо за місцем проживання позивачки особисто в присутності дружини відповідача [PERSON] та нині померлого чоловіка позивачки [PERSON] повернув останню частину боргу в сумі 5000,00 доларів США. Відповідач стверджував, що на прохання повернути розписку позивачка вказала, що її порвала одразу після написання, а тому момент повернення боргу був знятий на мобільний телефон дружини відповідача, проти чого позивачка не заперечувала, а після передачі грошей відповідачем особисто позивачці [PERSON] підтвердила під відеозапис, що вони розрахувалися повністю, й запропонувала це відсвяткувати. Відповідач вважає, що дії позивачки з умисного приховування розписки з метою подання позову свідчить про недобросовісність дій позивача і містить ознаки кримінального правопорушення. Водночас відповідач вказував, що за користування взятими у борг коштами, [PERSON] щомісяця сплачував відсотки позивачці незважаючи на те, що договір цього не передбачав. Зокрема, за усною домовленістю між сторонами щомісячно [PERSON] заходила до магазину, власником якого є [PERSON] , та забирала 4000,00 грн в рахунок сплати відсотків за користування коштами. У поданій відповіді на відзив позивачка вказувала, що дійсно вона та її чоловік, [PERSON] , мали дружні стосунки з відповідачем та відносилися до нього як до рідного сина. У попередні роки позивачка неодноразово надавала відповідачу в борг значні суми грошових коштів як в гривнях, так і в доларах США. Так само її чоловік також надавав у борг відповідачеві значні суми грошових коштів. У свою чергу [PERSON] міг тривалий час користуватися цими коштами та затримував виконання зобов`язань щодо повернення раніше взятих грошових коштів. Через те, що [PERSON] постійно надавала в борг [PERSON] значну суму грошей, а останній тривалий час їх не повертав, між позивачкою та її чоловіком виникали непорозуміння. Позивачка стверджує, що боргові зобов`язання від 28.09.2021 відповідачем не виконані, а відеозапис не підтверджує виконання саме цього зобов`язання і був зроблений без відома позивачки. Також позивачка заперечує факт отримання нею щомісячно відсотків, посилаючись на недоведення цієї обставини. У поданих запереченнях відповідач вказує, що факт перебування оригіналу розписки у кредитора не є безумовним доказом невиконання боргового зобов`язання боржником у разі наявності інших доказів, що підтверджують факт повернення коштів. Наполягає на тому, що факт повернення коштів зафіксовано на відеозаписі, факт фіксації був відомий позивачу, оскільки відеозапис свідчить про його відкрите здійснення, а також що на відеозаписі позивачка стверджує про повний розрахунок і не згадує про наявність інших боргів відповідача перед нею. Також відповідач вказував, що він понад 10 років здійснює підприємницьку діяльність, має репутацію порядної та чесної людини, отримав дохід за 2021-2024 роки в загальній сумі 30 712 032,20 грн, що свідчить про наявність у нього грошових коштів та відсутність потреби в затримці виконання зобов`язання. У судовому засіданні сторони підтримали свої позиції, надали пояснення, аналогічні викладеним у поданих заявах. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, допитавши відповідача за його клопотанням як свідка, допитавши свідків, перевіривши надані суду докази, суд робить такі висновки. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем у справі є [PERSON] , дата народження [INFO] , уродженка м. Кобеляки Полтавської області, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 19.04.2007 Кобеляцьким РВ УМВС України в Полтавській області, РНОКПП [NUMBER] , пенсіонер, інвалід 2 групи довічно за загальним захворюванням. Відповідачем у справі є [PERSON] , дата народження [INFO] , уродженець смт Катеринопіль Катеринопільського району Черкаської області, паспорт громадянина України № [NUMBER] , виданий 28.08.2018, орган, що видав, 5325, РНОКПП [NUMBER] . Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що 28 вересня 2021 року [PERSON] написав розписку, відповідно до якої він позичив у [PERSON] кошти в сумі 15000 доларів США, які зобов`язаний віддати в строк не більше 12 місяців або по вимозі за 1 місяць. [PERSON] на адресу [PERSON] поштовим відправленням Укрпошта за № 3920000084177 від 13.01.2025 направлено вимогу, датовану 13 січня 2024 року, про повернення позики в сумі 15000,00 доларів США відповідно до розписки від 28.09.2021 в повному розмірі у місячний строк з дня одержання цієї вимоги. Відповідно до роздруківки трекінгу поштового відправлення № 3920000084177 вимога вручена адресату 17 січня 2025 року. Відповідач не заперечував факт отримання ним зазначеної вимоги та вказував, що відповів на неї шляхом направлення позивачці відеозапису повернення грошових коштів. На підтвердження повернення грошових коштів за розпискою відповідачем надано флеш носій, на якому міститься файл video_2025-05-21_18-10-28.mp4 Відповідно до переглянутого в судовому засіданні відеозапису, який був зроблений на мобільний телефон дружини відповідача (особа не заперечувалася учасниками справи), та який не містить позначок дати, часу чи геолокації на самому записі, вбачається, що відповідач (особа не заперечувалася учасниками справи) відраховує грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США та передає їх позивачці (особа не заперечувалася учасниками справи) у присутності [PERSON] (особа не заперечувалася учасниками справи), після чого у відповідь на репліку відповідача "Дякую, що позичили, всьо, більше нічо не должен, по грошам края ми" позивачка стверджує "Да, нада отмєтіть". Суд звертає увагу, що визначити дату і час здійснення зйомки не можливо, а відповідно до формату назви файлу, його датування системою телефона вказує на дату 18:10:28 21.05.2025. З відеозапису не можливо встановити, щодо якого саме боргового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] зафіксоване виконання та на яку загальну суму. Відеозапис не містить будь-яких посилань на умови зобов`язання та складення чи нескладення відповідних розписок. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачкою належним чином доведено факт укладення договору позики 28.09.2021 на суму 15000,00 доларів США, а наданий відповідачем відеозапис не може вважатися належним, допустимим та достатнім доказом виконання боргового зобов`язання саме за розпискою, яка була складена 28.09.2021, тобто, факт виконання саме цього зобов`язання відповідачем не доведений. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) вказав, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зокрема поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічна позиція висловлювалася касаційним судом неодноразово, зокрема у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 752/23561/17. Враховуючи зазначені висновки суду касаційної інстанції, суд не може вважати показання відповідача та свідків доказами вчинення відповідачем дій, що свідчать про виконання зобов`язань за договором позики від 28.09.2021 та сплати відсотків шляхом їх передачі позивачці готівкою відносно регулярно у належному відповідачеві магазині його ж правцівником. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем належними і допустимими доказами доведено факт укладення договору позики та його невиконання відповідачем, а тому сума заборгованості за розпискою у розмірі 15000,00 доларів США підлягає стягненню з відповідача. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), на які послалася заявник в касаційній скарзі, викладено правові висновки про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 13 грудня 2023 року у справі № 750/5173/17. Велика Палата Верховного Суду вважала, що підстав для відступу від таких висновків немає. Вирішуючи питання щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за "користування кредитом" за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за "користування кредитом" (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. У цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57). Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). У цій справі, умовами договору позики, який укладений у формі розписки, визначений строк погашення позики - дванадцять місяців з дня її написання або один місяць з дня пред`явлення вимоги. Враховуючи, що розписку написано 28 вересня 2021 року, суд вважає безпідставним трактування умов розписки про один місяць з дня пред`явлення вимоги як таке, що може бути підставою для продовження строку дії договору на невизначений час понад дванадцять місяців, а тому граничним строком дії договору слід вважати 29 вересня 2022 року. З наданих позивачем розрахунків убачається, що відповідачем нараховано проценти як за період з 28.09.2021 по 29.09.2022, так і за період з 30.09.2022 по 17.02.2025, тобто за період поза межами строку кредитування, що суперечить наведеним вище положенням, а тому в цій частині вимога підлягає задоволенню лише в частині, що охоплює період з 28.09.2021 по 29.09.2022, у сумі\~ 2 165,75 доларів США, а саме: - за період з 28.09.2021 по 21.10.2021 - 23 дні за ставкою 8,5 - 80,34 доларів США - за період з 22.10.2021 по 09.12.2021 - 49 дні за ставкою 8,5 - 171,16 доларів США - за період з 10.12.2021 по 20.01.2022 - 42 дні за ставкою 9 - 155,34 доларів США - за період з 21.01.2022 по 03.03.2022 - 42 дні за ставкою 10 - 172,60 доларів США - за період з 04.03.2022 по 02.06.2022 - 91 дні за ставкою 10 - 373,97 доларів США - за період з 03.06.2022 по 21.07.2022 - 49 дні за ставкою 25 - 503,42 доларів США - за період з 22.07.2022 по 08.09.2022 - 49 дні за ставкою 25 - 503,42 доларів США - за період з 09.09.2022 по 28.09.2022 - 20 дні за ставкою 25 - 205,48 доларів США Зважаючи на наведене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Оскільки представниками сторін зроблено заяву відповідно до ст. 246 ЦПК України про подання доказів на підтвердження понесених судових витрат після постановлення рішення, суд у цьому судовому засіданні питання розподілу судових витрат не вирішує.

Outcome: partial