Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

24.01.2025 року позивач в особі свого представника за електронною довіреністю Мишевської Наталії Миколаївни засобами Електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №499097-КС-001 від 10.05.2024 року у сумі 106029,42 грн., з яких 34195,46 грн. - сума прострочених платежів за тілом кредиту, 70078,13 грн. - сума прострочених платежів по процентах та 1755,83 грн. - сума прострочених платежів за комісією, а також 2422,40 грн. - судовий збір за розгляд справи у суді, з урахуванням того, що строк кредиту склав 24 тижні та сплинув 25.10.2024 року. Крім цього, позивач на підтвердження факту перерахування кредитних коштів у розмірі 35000,00 грн. відповідачу просив суд витребувати у АТ «Райффайзен банк» письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуски банківської картки № [NUMBER] (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я [PERSON] та письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] за період з 10.05.2024 року (дата видачі кредиту) по 25.10.2024 року (дата закінчення терміну кредитування). В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач, отримавши кошти у товаристві з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» належним чином свої зобов`язання не виконував, що є підставою для стягнення з нього отриманих кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, що відповідає вимогам укладеного кредитного договору та є відповідним способом захисту прав кредитора. Ухвалою судді від 03.02.2025 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін з наданням часу сторонам у справі для подання усіх заяв по суті позову та частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів у АТ «Райффайзен банк» щодо зарахування на картку відповідача коштів від позивача на час укладання кредитного договору (а.с.61-62). Позивач та його представниця вказану ухвалу отримали засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.63-64), а відповідач засобами поштового зв`язку (а.с.65а) 17.02.2025 року з АТ «Райффайзен банк» надійшов лист на виконання вимог ухвали судді від 03.02.2025 року про відкриття провадження, в якому було підтверджено емітування картки на ім`я відповідача та переказ на неї 35000,00 грн. від позивача 10.05.2024 року (а.с.66-67). 24.02.2025 року в межах визначеного процесуальним законом та ухвалою судді про відкриття провадження строку відповідач подав відзив, в якому, вказуючи на те, що договір між сторонами припинив свою дію 25.10.2024 року, підстав для нарахування як процентів, так і будь-яких інших платежів у позивача за вказаним кредитним договором не було. У відзиві відповідач погодився із отриманням коштів та вказав на часткові оплати по кредитному договору. У прохальній частині відзиву просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу у період з 26.10.2024 року до 06.01.2025 року (а.с.71-73). 26.02.2025 року в межах визначеного ухвалою судді про відкриття провадження строку в особі свого представника в порядку самопредставництва юридичної особи позивач надав суду відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідач підтвердив факт укладання договору, отримання коштів, не повну сплату коштів відповідно до умов укладеного договору у визначений строк та наявність заборгованості за кредитним договором, розрахунок заборгованості був проведений позивач виключно в межах строку дії договору та з 26.10.2024 року розмір заборгованості не збільшувався, заборгованість складається виключно з тіла кредиту, процентів за його використання та комісії, які визначені та погоджені сторонами у договорі, розрахунок заборгованості на 06.01.2025 року пов`язаний із визначенням дати заборгованості при зверненні до суду (а.с.75-86). 06.03.2025 року відповідач подав заперечення, в яких вже загалом просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вказував, що одноразовий ідентифікатор при укладанні договору не був належним способом оформлений як електронний підпис у порядку п.12 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Крім цього, вказана позивачем послідовність дій з ідентифікації відповідача, погодження з офертою позивача та підписанням договору вказує на нереальність вказаний дій за той проміжок часу, який визначений у додатках до позовної заяви як алгоритм дій відповідача при підписанні кредитного договору (а.с.91-96). 10.03.2025 року позивач в особі свого представника у порядку самопредставництва юридичної особи подав додаткові письмові пояснення, в яких просив суд врахувати, що окрім доказів, наданих позивачем, факт отримання кредиту підтверджується доказами, витребуваними судом за клопотанням позивача, погодження умов кредитного договору та його підписання відповідачем відбулося на підставі діючої редакції ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» за волею та власним бажанням відповідача, відповідач мав та має в електронному вигляді доступ до вказаного договору та до виникнення заборгованості жодних претензій позивачу не заявляв, а вказав про власну позицію у запереченні виключно після пред`явлення до нього позову (а.с.100-117). Окремо просив суд долучити до матеріалів справи договір про надання послуг ПГ-5 від 04.11.2020 року, укладеними між позивачем та ТОВ «ПрофіГід» щодо надання послуг з переказу коштів та докази сплати відповідач коштів 24.05.2024 року та 05.06.2024 року на користь позивача із клопотанням про поновлення строків для такого подання доказів (а.с.118-127). 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Первинно суд вважає за необхідне відмовити у поновленні позивачу строків звернення із клопотанням про долучення доказів при подання додаткових пояснень від 10.03.2025 року, а відповідно відмовити у долученні вказаних доказів до матеріалів справи, оскільки відсутні поважні причини для такого не подання раніше, а сам факт їх подання пов`язаний не з непереборними об`єктивно існуючими перепонами для їх подання, а пов`язаний із поданням вказаних доказів як реакції на позицію відповідача, висловлену у заявах по суті позову, що порушує принцип рівності сторін. Відповідно до ч.2 ч.4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. По-друге, суд встановлює позицію відповідача щодо повного заперечення заявлених вимог щодо стягнення з нього заборгованості, оскільки позиція позивача у відзиві та запереченні різниться, а тому саме суд визначає позицію відповідача за наявності взаємовиключних даних, ним наведених (часткове визнання та повне заперечення), що впливає на вирішення справи в контексті висловленої позиції. Нарешті, по суті суд встановлює наступні правовідносини між сторонами. 10.05.2024 року між відповідачем та позивачем був укладений в електронній формі договір №499097-КС-001 про надання кредиту, відповідно до норм якого відповідач отримав кредит у розмірі 35000,00 грн. строком на 24 тижні до 25.10.2024 року зі сплатою фіксованої зниженої процентної ставки у розмірі 1,14933273% або стандартної процентної ставки у розмірі 1,50% на день на загальну суму кредиту зі сплатою комісії на користь позивача у розмірі 5250,00 грн. за сам факт надання кредиту. Вказаний договір був підписаний відповідачем одноразовим електронним підписом (а.с.17-21). В цій частині суд відкидає доводи відповідача та вважає, що він не підписував вказаний договір або отримання ідентифікатору відповідачем не відповідало вимогам закону, оскільки такий вид підпису договорів є основним на даний час для усіх договорів споживчого кредитування саме у фінансових установах та банках, жодних порушень законодавства з боку позивача при укладанні договору суд не встановлено. Кошти у розмірі 35000,00 грн. були перераховані відповідачу на його банківську карту у АТ «Райффайзен банк» 10.05.2024 року, що підтверджується довідкою про перерахування коштів відповідачці ТОВ «Платежі онлайн» від 08.01.2025 року №329/01 (а.с.34) та відповіддю від АТ «Райффайзен банк» від 06.02.2025 року, отриману судом 17.02.2025 року про емітування картки відповідачу та зарахування на неї 35000,00 грн. від позивача 10.05.2024 року (а.с.66-67). До того ж сам відповідач у відзиві підтримав факт отримання коштів від позивача та можливість ними розпоряджатися на власний розсуд після отримання. Жодних заяв щодо помилкового перерахування коштів відповідач позивачу не подавав. Слід зазначити, що правила відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» від 02.04.2024 року, які набрали чинності 03.04.2024 року (а.с.35-44) судом до уваги як частина кредитного договору не приймаються, оскільки не містять підпису відповідача, а відповідно не містять його згоди на застосування вказаних правил у правовідносинах із позивачем. Теж саме стосується і долученого до позовної заяви паспорту споживчого кредиту від 10.05.2024 року, оскільки він не є частиною кредитного договору та мав строк своєї дії один день до 11.05.2024 року (а.с.14-16). Тому при розгляді справи суд використовує виключно кредитний договір, який відповідач підписав та з умовами якого погодився. Судом встановлено, що розрахунок заборгованості позивач провів з урахуванням строку дії договору до 25.10.2024 року, врахувавши платежі відповідача від 24.05.2024 року на суму 7580,00 грн. та від 05.06.2024 року на суму 7580,00 грн. межах визначеного розміру відсотків за період з дати укладання договору 10.05.2024 року до 20.08.2024 року (а.с.11-12). В той же час з 21.08.2024 року до 25.10.2024 року позивач не міг застосовувати розмір процентів більше 1%, оскільки в цій частині вимоги договору 499097-КС-001 про надання кредиту від 10.05.2024 року не відповідали прямим нормам діючого законодавства. Таким чином, судом підтверджений розмір заборгованості по тілу кредиту у повному обсязі та розмір процентів за користування кредитом з 10.05.2024 року до 20.08.2024 року у розмірі 36224,75 грн. В той же час, починаючи з 21.08.2024 року до 25.10.2024 року позивач був обмежений у використанні щодо відповідача розміру процентної ставки у розмірі 1%, а застосовував, у свою чергу, процентну ставку у розмірі 1,5%, що прямо суперечить вимогам діючого законодавства. 24.12.2023 року на підставі прийнятого Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року (далі - Закон) були внесенні зміни до Закону України «Про споживче кредитування», а саме ч.5 ст.8 вказаного закону викладено таким чином, що розмір процентної ставки за відповідними кредитними договорами не може перевищувати 1% від суми заборгованості на день. В той же час п.17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», викладений на підставі Закону надавав можливість нараховувати максимальний розмір денної процентної ставки у розмірі 2,5% у період з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року та у розмірі 1,5% у період з 23.04.2024 року до 20.08.2024 року. Після чого єдиний максимальний розмір процентної ставки за споживчими кредитами повинен в будь-якому випадку становити 1%, чого позивач в даній справі не дотримав. Тому дійсний, відповідно до прямих вимог закону, розмір процентів у період з 21.08.2024 року до 25.10.2024 року повинен становити 22227,05грн. (34195,46 грн. *1% (або 0,01) * 65 днів), а не нараховані позивачем за вказаний проміжок 33853,38 грн. (70078,13 грн. на 25.10.2025 року - 36224,75 грн. на 20.08.2024 року). Таким чином, дійсний розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача становить не заявлені позивачем 70078,13 грн., а 58451,80 грн. (36224,75 грн. + 22227,05 грн.). Окремо суд зазначає, що як стягнення, так і взагалі нарахування відповідачу комісії, не може бути враховано у розрахунках, оскільки відповідна вимога є нікчемною, яка не може бути встановлена для даних кредитних правовідносин, хоча позивач має право на її нарахування у порядку ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування». Умова про сплату комісії дійсно передбачена у самому кредитному договорі, який відповідач підписав, однак її розмір встановлено без уточнення найменування конкретних послуг, за які вона передбачена. Таким чином, суд вважає, що умови договору про комісію не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту, що суперечить вимогам ч.1, ч.2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно. Відтак, умови договору про оплату за послуги позивача, які за законом повинні надаватись безоплатно (видача кредиту), суд вважає нікчемними, а тому нарахована заборгованість за комісією в сумі 5250,00грн. не підлягає стягненню з відповідача. В той же час з платежів відповідача позивач зарахував на оплату комісії 1545,95 грн. з платежу від 24.05.2024 року та 1948,22 грн. з платежу від 05.06.2024 року (а.с.11), які пішли на платіж, який визнаний судом нікчемним на час його встановлення відповідно до умов укладеного договору. Тому вказана сума платежів за комісією з боку відповідача у розмірі 3494,17 грн. (1545,95 грн. + 1948,22 грн. ) повинна бути списана із визначеної судом заборгованості за процентами, несплаченими відповідачем та в такому випадку розмір процентів повинен становити вже 54957,63 грн. (58451,80 грн. - 3494,17 грн.) Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги частково на суму 89153,09 грн., з яких 34195,46 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту та 54957,63 грн. - сума прострочених платежів по процентах, замість 106029,42 грн. заявлених до стягнення, що складає 84,08% від заявлених вимог. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною; електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що суд задовольняє позовні вимоги частково у розмірі 84,08% від первинно заявлених позовних вимог, з відповідача слід стягнути 84,08% від сплаченого позивачем судового збору з понижуючим коефіцієнтом, що складає 2036,75 грн. із сплачених позивачем 2422,40 грн. Іншу частину сплаченого судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial