Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Позивач 30.12.2024 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «СЕНС Банк», Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича та просить суд: - Визнати протиправним та скасувати прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна) від 17.12.2018 індексний номер: 44656741 державного реєстратора прав на нерухоме майно комунального підприємства Агенція державної реєстрації» Бурлаченко Ігоря Володимировича про проведення власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 1723596551101, за акціонерним товариством «Укрсоцбанк»; - Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна від 21.02.2020 індексний номер:51250135 приватного нотаріуса Чапського Артема Едуардовича, Одеського міського нотаріального округу Одеської області внесеного на підставі передавального акту, серія та номер: б/н, виданий 11.10.2019 видавник: АТ «Альфа-Банк» та «Укрсоцбанк» про право власності на 1/1 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 1723596551101 за Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.09.2007 між [PERSON] та АКІБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та АТ «Сенс Банк») укладено кредитний договір №661/19-302 щодо отримання кредиту на споживчі потреби у розмірі 40\~000 дол.США. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . При процедурі позасудового звернення стягнення на іпотечне майно було порушено процедуру, оскільки не долучено звіт про оцінку вартості предмета іпотеки. Неналежно повідомленні сторони іпотечного договору про необхідність усунення порушень, адже [PERSON] померла [INFO] , а сповіщення [PERSON] взагалі відсутнє, також вказує на відсутність опису вкладення. Позивачка та [PERSON] згоди на відчуження квартири не надавали. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана судді Чернявській Л.М. Ухвалою судді Чернявської Л.М. від 01.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. До суду 12.03.2025 надійшла заява представника АТ «Сенс Банк» Борщенка К.Ю. про застосування строків позовної давності, у якій вказує, що право в межах якого [PERSON] може претендувати на захист дорівнює межами 244/1000, але позивачка оскаржує запис на всю квартиру. Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про запобігання корупції», а позивачка та її чоловік є суб`єктами цього закону. Не отримання кореспонденції від банку свідчить лише про волевиявлення позивача щодо її отримання. Позивач з 2020 року намагається оскаржити дії АТ «Сенс Банк», тому неможливо поновити строк позовної давності. До суду 12.03.2025 надійшла заява про збільшення позовних вимог від [PERSON] , згідно якої просить доповнити позовні вимоги вимогою про витребування житлової квартири [ADDRESS] . До суду 28.03.2025 надійшов відзив представника АТ «Сенс Банк» Борщенка К.Ю., згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що на момент прийняття рішення державним реєстратором закон не передбачав необхідність складення звіту про оцінку майна, але такий був складений. Письмові вимоги про усунення порушень належним чином направлялися адресатам. Державний реєстратор є неналежним відповідачем у справах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій. На підставі\~розпорядження в.о.\~керівника Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси №710/25\~від 16.05.2025 на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 06.05.2025 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, у зв`язку з поданням заяви про відставку», по справі було проведено 16.05.2025 повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями в результаті якого справа 19.05.2025 передана судді Бондарю В.Я. Ухвалою від 19.05.2025 справа прийнята у провадження судді Бондаря В.Я. та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 01.07.2025. Розгляд справи у підготовчому засіданні 01.07.2025 відкладено на 16.07.2025 внаслідок задоволення однойменного клопотання позивача, поданого 26.06.2025. Розгляд справи у підготовчому засіданні 16.07.2025 відкладено на 30.07.2025 внаслідок задоволення однойменного клопотання позивача, поданого 15.07.2025. Попереджено позивача про наслідки зловживання процесуальними правами. До суду 16.07.2025 надійшла заява про уточнення позовних вимог від [PERSON] . У підготовчому засіданні 30.07.2025 проведеному за участі [PERSON] , частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи [PERSON] , відмовлено у задоволенні заяви про уточнення позовних вимог, оскільки змінюються предмет та підстави позову. Судом прийнято відзив та докази подані разом з ним, залишено без розгляду заяву про уточнення позовних вимог за однойменною заявою позивачки. З метою отримання витребуваної інформації, розгляд справи у підготовчому засіданні 30.07.2025 відкладено на 11.09.2025. [PERSON] подала до суду 14.08.2025 відповідь на відзив у якій вказує, що поданий відповідачем звіт від 18.03.2018 втратив чинність станом на 18.12.2018, тобто станом на час прийняття рішення реєстратором, адже звіт є чинним 6 місяців. У ДРПП вказано, що сума основного зобов`язання складає 140\~990,10 доларів США, що не відповідає дійсності, оскільки боржник частково погасив заборгованість у розмірі 7\~222,17 доларів США. Розмір заборгованості складає 37\~284,89 дол.США. Строк позовної давності призупинений з 02.04.2020, а тому не пропущений позивачем. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 11.09.2025 розгляд справи відкладено на 13.10.2025. У підготовчому засіданні 13.10.2025 проведеному за участі представника АТ «Сенс Банк» Борщенко К.Ю. прийнято відповідь на відзив. У результаті проведених підготовчих дій було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 13.11.2025. У судовому засіданні представник позивача Соколенко А.О. підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. На виконання вимог ухвали про витребування доказів, доказів надано не було, однак представник позивача у судовому засіданні не просив направити в черговий раз до виконання ухвалу до юридичної особи, яка перебуває в стані припинення. Суд, після дослідження доказів, перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 24.11.2025 о 11:50 год. Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 13 грудня 2018 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Одеської області за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 87,1 кв.м. [ADDRESS] . Підстави виникнення права власності зазначені: рекомендоване поштове повідомлення 1400040938992 від 18.10.2018 від Укрпошти; повідомлення про звернення стягнення від 03.11.2017 ПАТ «Укрсоцбанк»; іпотечний договір 2080 від 18.09.2017 приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. На підставі вказаних документів державним реєстратором Бурлаченко Ігорем Володимировичем 17.12.2018 прийнято рішення №44656741 про державну реєстрації прав та їх обтяжень, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.25). 19.02.2020 право власності на квартиру, загальною площею 87,1 кв.м. [ADDRESS] зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» на підставі передавального акта від 11.10.2019, про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським Артемом Едуардовичем прийнято рішення №51250135 від 21.02.2020 (т.1 а.с.26). Два вищевказаних рішення державного реєстратора та приватного нотаріуса оскаржує Соколенко Н.В. Відтак, 18 вересня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту №661/19-302, відповідно до якого останнім отримано кредит у розмірі 40\~000 доларів США (т.1 а.с.33-40). На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 18 вересня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони укладено іпотечний договір, предметом якого виступила квартира, загальною площею 87,1 кв.м. [ADDRESS] . Договір зареєстрований в реєстрі за №2080 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. (т.1 а.с.41, 44-45, 47). Згідно з п. 4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Підпунктом 4.5.3 пункту 4.5 іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку". Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Право власності на квартиру [ADDRESS] на разі зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» в той час як іпотекодавцем є АТ «Укрсоцбанк». Право власності за АТ «Альфа-Банк», який перейменовано на АТ «Сенс Банк» зареєстровано на підставі передавального акту, який до матеріалів справи додано не було. Відсутність передавального акту свідчить про неможливість встановлення обсяг правонаступництва. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора були б ефективним способом захисту лише у разі якщо майно було б зареєстровано за іпотекодержателем, тоді як в цій справі ефективним способом захисту для позивача є пред`явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. [PERSON] подавала до суду заяви про збільшення та уточнення позовних вимог, які не були прийняті судом, адже цими заявами змінювалися і предмет і підстави позову, що одночасно не допускається в силу ст.49 ЦПК України. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Наведене узгоджується з правовими висновками сформульованими, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21) від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52). Отже, [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту права, тому суд відмоляє у позові, не аналізуючи доводи сторін по суті спору. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову, судові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed