Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Соборного районного суду міста Дніпра 29 вересня 2025 року надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 26 травня 2021 року у розмірі 120 945,88 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 26.05.2021 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-БАНК». Своїм підписом у вказаній заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.a-bank.com.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Акціонерне товариство «Акцент-Банк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором з повернення отриманих коштів належним чином не виконав, у зв`язку з чим у відповідача перед банком виникла заборгованість, що станом на 27.09.2025 року становить 120945.88 грн. та складається з 93504.41 грн. заборгованості за кредитом, 27441.47 грн. заборгованості по відсоткам, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. 21.10.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача, у якому він просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-БАНК» не містить підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в Акціонерному товаристві «Акцент-Банк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про тіло кредиту та сплату відсотків за користування кредитними коштами, посилається на те, що надані банком копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг, паспорт споживчого кредиту не можуть розцінюватися як докази, які підтверджують обізнаність [PERSON] про умови кредитування за умовами анкети-заяви. Крім того, представник відповідача посилається на те, що [PERSON] не використовував кредитні кошти, а вказаними коштами протиправно заволоділи треті особи, про що відповідач подав заяву про вчинення кримінального правопорушення, а також відповідне звернення до банку, після чого на рахунок відповідача банком було повернуто частину списаних грошових коштів. Вказані операції [PERSON] вважає проведеними банком з порушенням вимог чинного законодавства, неакцептованими адже відповідач не надавав розпорядження на їх виконання, у володіння та користування третім особам платіжний засіб не надавав, що унеможливлювало витік даних картки третім особам за допомогою яких могли бути здійснені вказані неакцептовані платежі. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 01 жовтня 2025 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою судді від 01 жовтня 2025 року позовну заяву АТ «Акцент-Банк» було залишено без руху. Ухвалою судді від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Представник позивача у позовній заяві просив суд розглядати справу без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву у якій зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та винесення заочного рішення, просив у задоволенні позову відмовити, на підставах вказаних у відзиві. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Судом встановлено, що 26.05.2021 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-БАНК». Своїм підписом у вказаній заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.a-bank.com.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. У заяві позичальника домовленості сторін щодо встановлення строку дії договору немає. Підписана відповідачем анкета-заява не містить відомостей про конкретну суму кредитного ліміту. На підтвердження укладення кредитного договору, АТ «Акцент-Банк» подав копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-БАНК» піписану [PERSON] 26.05.2025 р., Паспорт споживчого кредиту «Кредитна картка «Зелена», витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ-БАНК», розміщеного на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила», Тарифи по картці «Зелена», виписку по картці [PERSON] за період з 26.05.2021 по 27.09.2025, довідку за лімітами, підписану Головою Правління банку відповідно до якої клієнту [PERSON] за кредитним договором б/н було 26.05.2021 р. встановлено кредитний ліміт в сумі 22000.00 грн., 02.03.2022 р. кредитний ліміт в сумі 5000.00 грн., 09.10.2023 р. кредитний ліміт в сумі 35000,00 грн., 11.12.2023 р. кредитний ліміт в сумі 50000.00 грн., 09.02.2024 р. кредитний ліміт в сумі 60000.00 грн., 01.05.2024 р. кредитний ліміт в сумі 100000.00 грн., 01.02.2025 р. кредитний ліміт в сумі 105000.00 грн., довідку за картами, відповідно до якої відповідачу було відкрито рахунок [NUMBER] та видано наступні картки: № [NUMBER] , строком дії до квітня місяця 2027 року та № [NUMBER] , строком дії до грудня місяця 2031 року. На підтвердження наявності заборгованості у [PERSON] перед банком, позивачем надано розрахунок заборгованості, згідно якого заборгованість у відповідача перед банком станом на 27.09.2025 року становить 120945.88 грн. та складається з 93504.41 грн. заборгованості за кредитом, 27441.47 грн. заборгованості по відсоткам. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина друга статті 207 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Так, 26.05.2025 р. [PERSON] було заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ «АКЦЕНТ-БАНК». Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки саме «Зелена», а зазначено лише анкетні дані відповідача. Разом з тим, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Акцент-Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами, поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в «А-БАНК», а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви відповідачем взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.a-bank.com.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «Акцент-Банк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (26 травня 2021 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (29 вересня 2025 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Наведене також узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 10 червня 2020 року у справі № 759/5029/18 (провадження № 61-8796св19), від 10 червня 2020 року у справі № 658/4229/18 (провадження № 61-9102св19), від 17 червня 2020 року у справі № 125/3161/14-ц (провадження № 61-701св18), від 22 червня 2020 року у справі № 174/818/18 (провадження № 61-6286св19), від 22 червня 2020 року у справі № 189/786/18 (провадження № 61-8481св19) та від 22 червня 2020 року у справі № 173/1867/18 (провадження № 61-7917св19). Щодо наданого паспорту споживчого кредиту, суд враховує постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року винесену за наслідками розгляду цивільної справи № 393/126/20 (провадження № 61-14545св20), у якій відступлено від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545св20), судом касаційної інстанції зроблено висновок про те, що «.. під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.». Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в «А-БАНК», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про тіло кредиту та сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг, паспорт споживчого кредиту не можуть розцінюватися як докази, які підтверджують обізнаність [PERSON] про умови кредитування за умовами анкети-заяви від 26 травня 2021 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із його недоведеністю. Окрім того, суд вважає недоведеним факт погодження здійснених операцій за рахунком [PERSON] , що є окремою самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Як вбачається з виписки за рахунком відкритим на ім`я відповідача № [NUMBER] з 03.01.2025 р. по 15.02.2025 р. було здійснено ряд платіжних операцій, внаслідок яких було здійснено списання кредитних коштів на загальну суму 105 113,69 грн. Відповідач у відзиві посилався на те, що дані операції не були акцептовані ним відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим не можуть вважатись ініційованими відповідачем, а отже такі кошти не можуть бути стягнуті на користь Банку. В матеріалах справи відсутні докази інформування Відповідача про виконані операції з використанням платіжної картки за період з 03.01.2025 р. по 15.02.2025 р. в результаті яких було списано кредитні кошти з рахунку [PERSON] на суму105 113,69 грн. В день отримання повідомлення Банку 23.02.2025 р. про наявність простроченої кредитної заборгованості Відповідач подав заявку в Банк про підозру в шахрайстві та заблокував карту [NUMBER] . Цього ж дня у месенджер Viber Відповідачу надійшло повідомлення про те, що Банк закінчив перевірку за запитом Відповідача про шахрайство. 27.02.2025 р. Відповідач звернувся з письмовою заявою до банку, в якій зазначив, що він вважає платіжні операції здійснені в період з 03.01.2025 р. по 15.02.2025 р. за його рахунком неакцептованими та пов`язаними з неправомірними діями банку, які спричинили можливість здійснення цих операцій сторонніми особами. 21.03.2025 р. на вказану заяву банком надано відповідь, якою повідомлено, що в період від 03.01.2025 по 15.02.2025 за рахунком відкритим на ім`я відповідача за рахунок кредитних коштів було здійснено 1388 операцій на сервісі PUBG MOBILE та 11 операцій на Google на загальну суму 105 113,69 грн. За зверненням відповідача банком було зафіксовано заявку про шахрайство від 23.02.2025 250223WEBC100740SRIT. За результатами перевірки інциденту банком встановлено, що операції по картці [NUMBER] проводилися у мережі Інтернет на сервісі PUBG MOBILE та Google Play Books. Для проведення вказаних операцій потрібно було мати реквізити картки, а саме: номер картки, cvv-код, термін дії картки. Банком було повідомлено, що ним було вжито всіх заходів стосовно повернення списаних коштів та створено заявки задля оскарження операцій через МПС: 2995950, 2995951, 2995943, 2995942, 2995959, 2995954, 2995953, 2665960, 2995961, 2995962, 2995963, 2995967, 2995968, 2995969, 2995975, 2995976, 2995981, 3002612, 3002611, 3002614, 3002615, 3002616, 3002618, 3002619, 3002620, 3002621, 3002622, 3002624, 300265, 3002626, 3002627, 3002628, 3002629, 3002630, 30026. Враховуючи подані сторонами докази, суд вважає дії банку по списанню коштів з рахунку [PERSON] здійсненими з порушенням чинного законодавства, яке регулює проведення операцій за рахунками, адже при проведенні вказаних операцій банк мав здійснювати посилену автентифікацію із надісланням відповідних повідомлень відповідачу. В матеріалах справи відсутні докази втрати та/або компрометації даних картки виданої на ім`я відповідача, які б дозволили третім особам скористатись належними йому коштами, а операції за рахунком відкритим на ім`я відповідача були проведені без належного підтвердження та не погоджені з його боку. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 537/3312/16-ц, постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22 тягар доказування у категорії справ щодо оспорювання правомірності здійснення платіжних операцій покладається саме на Банк. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 29 березня 2024 р. по справі №456/4026/21 зазначено: «Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». Суд приходить до висновку, що банком при списанні кредитних коштів з рахунку було порушено норми Закону України «Про платіжні послуги», Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затверджене Постановою Правління НБУ від 29.07.2022 № 164 (далі Положення про порядок емісії), а також на порушення норм Положення «Про автентифікацію та застосування посиленої автентифікації на платіжному ринку», затверджене Постановою Правління Національного банку України 03 травня 2023 №58 (далі Положення про автентифікацію). Відповідно до вимог Положення про порядок емісії, Положення про автентифікацію для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача. Ч.1-5 ст.68 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Під час виконання автентифікації надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги Національного банку України щодо захисту конфіденційності та цілісності індивідуальної облікової інформації користувачів. Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час отримання: - користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; - ініціювання дистанційної платіжної операції; - будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій). Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації. Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача. Ч.1-4 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків. Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків. Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати. П.3 ч.8 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг. Відповідно до ч.12 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Ч.19-20 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний відшкодувати надавачу платіжних послуг платника заподіяну шкоду внаслідок незастосування посиленої автентифікації у випадках, якщо її застосування вимагається відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за дії або бездіяльність своїх працівників, залучених комерційних агентів та надавачів платіжних послуг - посередників, у тому числі за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій та/або за заподіяну шкоду. Ч.22. ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що надавачі платіжних послуг несуть передбачену законодавством відповідальність за порушення прав та інтересів споживачів. Відповідно до ч.1-4 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що платник несе відповідальність перед надавачем платіжних послуг, що його обслуговує, відповідно до умов укладеного між ними договору про надання платіжних послуг. Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації. Платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій. Платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону. Строки, протягом яких емітент установлює ініціатора та правомірність платіжної операції, та строки повернення на рахунок користувача суми попередньо списаної неналежної платіжної операції визначені статтею 89 Закону України «Про платіжні послуги». Положенням про порядок емісії встановлені загальні вимоги Національного банку до емісії/еквайрингу платіжних інструментів, що емітуються (уключаючи електронні платіжні засоби, передплачені платіжні інструменти), та здійснення розрахунків з їх використанням. Згідно п.29 Положення про порядок емісії умови договору не повинні містити вимоги про безумовну відповідальність користувача за неналежну платіжну операцію, за винятком, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації, розголошення ПІНу/індивідуальної облікової інформації або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію з використанням платіжного інструменту. П. 139 Положення про порядок емісії, емітент уразі невиконання ним обов`язку з інформування користувача про виконані операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від виконання таких операцій. Обов`язок емітента щодо повідомлення користувача про виконані операції з використанням платіжного інструменту користувача є виконаним у разі: інформування емітентом користувача про кожну виконану операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем; відмови користувача від отримання повідомлень емітента про виконані операції з використанням платіжного інструменту користувача, про що зазначено в договорі з користувачем. Відповідно до п.146 Положення про порядок емісії власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до пп.2 п.3 Положення про автентифікацію багатоцільовий пристрій - пристрій (планшетний або персональний комп`ютер, мобільний телефон), що використовується для автентифікації користувача платіжної послуги. Після застосування процедури автентифікації багатоцільовий пристрій набуває функціональних можливостей платіжного пристрою, якщо це потрібно для надання платіжної послуги; Згідно пп.6 п.3 Положення про автентифікацію вразливі платіжні дані - індивідуальна облікова інформація, особисті криптографічні ключі, паролі доступу, коди операцій, інша інформація, що зазначається в платіжній інструкції та за допомогою якої можуть вчинятися несанкціоновані або шахрайські дії; Відповідно до пп.8 п.3 Положення про автентифікацію зловмисне програмне забезпечення - програмне забезпечення, функціонування якого може призвести до порушення безпеки інформації щодо виконання платіжних операцій та вразливих платіжних даних на будь-яких етапах формування, обробки, передавання та зберігання такої інформації, результатом чого є втрата цілісності, конфіденційності, доступності зазначеної інформації, та/або функціонування якого полягає у спостереженні за даними, що формуються, обробляються, передаються та зберігаються під час виконання платіжних операцій або пов`язаних з ними. Згідно п.п.13 п.3 Положення про автентифікацію несанкціоновані або шахрайські дії - вчинення сторонніми особами та/або відповідальними особами дій із втручання в інформаційно-телекомунікаційну систему незаконним та/або протиправним шляхом, що можуть призвести до порушення цілісності, доступності та/або конфіденційності інформації, яка використовується під час надання платіжних послуг; Відповідно до пп.14 п.3 Положення про автентифікацію поведінкова модель платника - результат аналізу інформації, що міститься в платіжній інструкції, стосовно прийнятого платником рішення з ініціювання платіжної операції з урахуванням інформації про поведінку платника в минулому щодо використання платіжних послуг; Пп. 15 п.3 Положення про автентифікацію визначає посилену автентифікацію як процедуру автентифікації користувача, яка передбачає використання двох чи більше сукупностей даних (елементів), що належать до таких різних категорій: знань [володіння інформацією (даними), що відома лише користувачу]; володінь (застосування матеріального предмета, яким володіє лише користувач); притаманність [перевірка біометричних даних або інших властивостей (рис, характеристик), притаманних лише користувачу, що відрізняють його від інших користувачів]; Пп. 16 п.3 Положення про автентифікацію визначено, що серія дистанційних платіжних операцій - періодично повторювані платіжні операції, що ініціюються з рахунку платника на користь одного або декількох отримувачів, згоду на виконання яких було попередньо підтверджено платником за допомогою посиленої автентифікації; Надавач платіжних послуг зобов`язаний унеможливити реєстрацію сторонньої особи як платника засобами дистанційної комунікації. Глава 2 Положення про автентифікацію передбачає загальні вимоги до автентифікації. П.7 Глави 2 Положення про автентифікацію передбачає, що електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача платіжних послуг, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Надавач платіжних послуг зобов`язаний застосовувати посилену автентифікацію користувачів платіжних послуг у випадках, визначених у статті 68 Закону про платіжні послуги. П.8. Глави 2 Положення про автентифікацію визначено, що надавач платіжних послуг використовує механізми і процедури моніторингу операцій для виявлення несанкціонованих або шахрайських дій. Ці механізми і процедури ґрунтуються на аналізі операцій з урахуванням тих складових, що є типовими для користувача платіжних послуг, за умов належного використання вразливих платіжних даних. Відповідно до п.9. Розділу 2 Положення про автентифікацію процедура автентифікації повинна включати механізми моніторингу спроб несанкціонованих або шахрайських дій з використанням вразливих платіжних даних. Також ця процедура повинна передбачати перевірку, чи має користувач платіжних послуг право доступу до рахунку. Механізми і процедури моніторингу операцій з переказу коштів повинні враховувати кожний із таких факторів ризику: 1) списки пошкоджених, скомпрометованих або викрадених елементів автентифікації; 2) суму кожної платіжної операції; 3) сценарії шахрайства під час надання платіжних послуг; 4) ознаки зараження зловмисним програмним забезпеченням під час будь-яких сеансів процедури автентифікації; 5) нетипове (аномальне) використання багатоцільового пристрою або програмного забезпечення для здійснення автентифікації. Надавач платіжних послуг зобов`язаний вживати заходів безпеки з використання елементів посиленої автентифікації користувачем платіжної послуги, які гарантують, що компрометація одного з елементів посиленої автентифікації не створює загроз конфіденційності іншим елементам. Згідно п.14 Положення про автентифікацію визначено, що надавач платіжних послуг за результатами процедури посиленої автентифікації користувача платіжної послуги створює код автентифікації. Для створення коду автентифікації надавач платіжних послуг використовує багатоцільові пристрої або програмне забезпечення, призначене для цілей автентифікації користувача платіжних послуг. Код автентифікації повинен бути стійким до його підробки та стійким до розкриття будь-якого з елементів посиленої автентифікації, з використанням яких цей код було створено. Для забезпечення стійкості коду автентифікації надавач платіжних послуг застосовує такі технологічні рішення, як створення та перевірка справжності одноразових паролів, електронних підписів чи інші підтвердження з використанням криптографічних засобів захисту інформації, що містяться в елементах посиленої автентифікації. П.15 14 Положення про автентифікацію передбачає, що надавач платіжних послуг створює код автентифікації щоразу під час отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації, ініціювання дистанційної платіжної операції або під час здійснення будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або наявності ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або наявності ризику вчинення інших неправомірних дій) з урахуванням вимог розділу III цього Положення. Відповідно до п.34 Положення надавач платіжних послуг з обслуговування рахунків не вимагає застосування посиленої автентифікації користувачів платіжної послуги за умови дотримання вимог пунктів 8 та 9 глави 2 розділу I цього Положення в таких випадках: 1) посилена автентифікація користувача була (під час першого доступу до інформації про рахунок) застосована надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку в процесі отримання через іншого надавача платіжних послуг згоди користувача на доступ до інформації про рахунок користувача; 2) після здійснення посиленої автентифікації користувача, визначеної в підпункті 1 пункту 34 глави 8 розділу III цього Положення, минуло не більше 180 днів; 3) надавачу нефінансових платіжних послуг з обслуговування рахунків не розкриваються вразливі платіжні дані. П.35. Положення про автентифікацію передбачено, що надавач платіжних послуг з обслуговування рахунків зобов`язаний застосувати посилену автентифікацію, якщо виконується будь-яка з таких умов: 1) користувач платіжних послуг вперше отримує доступ до інформації, зазначеної в підпункті 1 пункту 34 глави 8 розділу III цього Положення; 2) минуло більше 180 днів з моменту, коли користувач платіжної послуги останній раз здійснював доступ з мережі Інтернет до інформації про рахунок, зазначеної в підпункті 1 пункту 34 глави 8 розділу III цього Положення, та була застосована посилена автентифікація користувача платіжної послуги. П. 48 Положення про автентифікацію встановлено, що надавач платіжних послуг, який прийняв рішення не вимагати застосовування посиленої автентифікації користувача платіжної послуги для дистанційних платіжних операцій на підставі того, що він має низький ризик, зобов`язаний ураховувати такі фактори ризику: 1) попередні схеми/моделі витрат окремого користувача платіжних послуг; 2) історію платіжних операцій кожного з користувачів платіжних послуг надавача платіжних послуг; 3) місцезнаходження платника та отримувача платежу на момент здійснення платіжної операції, якщо багатоцільовий пристрій надається надавачем платіжних послуг; 4) ідентифікацію аномальної схеми оплати користувача платіжних послуг з урахуванням історії платіжних операцій користувача. Надавач платіжних послуг для проведення оцінки ризику повинен поєднувати фактори, зазначені в пункті 48 глави 12 розділу III цього Положення, для кожної окремої платіжної операції з метою визначення того, чи можливо надати дозвіл на проведення конкретного платежу без застосування посиленої автентифікації користувача платіжної послуги. Враховуючи вищевказані норми законодавства, суд дійшов висновку, що при виконанні спірних операцій за якими було списано кредитні кошти з рахунку відповідача, банк, всупереч вимогам Закону України «Про платіжні послуги», Положення про порядок емісії та Положення про автентифікацію не застосовував посилену автентифікацію платника, яка б включала використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача, адже всі 1388 операцій здійснені по рахунку Позивача на сервісі PUBG MOBILE та 11 операцій на Google на загальну суму 105 113,69 грн. не включали використання унікальної для кожної окремої операції даних яка дала б змогу пов`язати операцію на певну суму і конкретного отримувача. В порушення вимог законодавства неакцептовані платіжні операції за рахунком [PERSON] включали використання однакових (не унікальних) даних, а саме реквізитів картки: номеру картки, cvv-коду та терміну дії картки. Таким чином, операції по списанню кредитних коштів з рахунку [PERSON] за допомогою розрахунків із використанням даних картки в мережі Інтернет коштів були застосовані із введенням вразливих даних, що вимагало від банку відповідно до Положення про автентифікацію здійснити посилену автентифікацію за допомогою створення одноразового коду автентифікації для кожної з вказаних операцій. Отже, дії банку по списанню коштів з рахунку відкритого на ім`я відповідача на загальну суму 105 113,69 грн. є протиправними, адже були здійснені без відома [PERSON] та без його розпорядження, а отже, є неакцептованими. Враховуючи вищевикладене заборгованість що утворилась за рахунком відповідача виникла по вині банку, а операції здійснені за його рахунком були проведені без погодження власника рахунку та не можуть вважатись заборгованістю перед банком та не підлягають стягненню. Банк не вжив заходів посиленої автентифікації, передбачених Положенням про автентифікацію, не здійснив оцінку ризику дистанційних платіжних операцій які були нетиповими для відповідача, адже він ніколи не здійснював розрахунку в мережі інтернет за допомогою введення даних картки. Таким чином, банк не врахував типові сценарії шахрайства під час надання платіжних послуг. Відповідач з моменту відкриття Рахунку ніколи не розраховувався в мережі Інтернет шляхом введення даних картки та не користувався кредитним лімітом, встановленим банком без його згоди. Вказані обставини зобов`язували банк здійснити процедуру посиленої автентифікації користувача платіжної послуги за допомогою створення коду автентифікації для здійснення операцій за рахунком. Враховуючи нетиповість операцій для відповідача, в банку мала виникнути об`єктивна підозра вчинення шахрайства (або наявності ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або наявності ризику вчинення інших неправомірних дій) адже виконувались пп.1, 2 п.35 Положення про автентифікацію. Банк був зобов`язаний відповідно до пп.1, 2 п.35 Положення застосувати посилену автентифікацію, адже були наявні обидві умови які визначають обов`язковість проведення посиленої автентифікації, а саме: 1) посилена автентифікація користувача не була застосована через іншого надавача платіжних послуг, отже користувач платіжних послуг вперше отримував доступ до інформації, зазначеної в підпункті 1 пункту 34 глави 8 розділу III цього Положення; 2) відповідач, як користувач платіжної послуги ніколи не здійснював доступ з мережі Інтернет до інформації про рахунок посилена автентифікація користувача не була застосована. Отже, банк як надавач платіжних послуг, відповідно до п. 48 Положення про автентифікацію не врахував наступні фактори ризику, які передбачають обов`язкову посилену автентифікацію: - попередні схеми/моделі витрат Позивача; - історію платіжних операцій Позивача; - ідентифікацію аномальної схеми оплати користувача платіжних послуг з урахуванням історії платіжних операцій клієнта Вказані обставини свідчать про необхідність застосування банком процедури посиленої автентифікації при виконанні спірних операцій, які однак не були застосовані , у зв`язку з чим заборгованість яка утворилась за рахунком, відкритим на ім`я відповідача виникла по вині банку та не підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи норми ст.67, 68 Закону України «Про платіжні послуги», крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів клієнта. Аналіз вимог законодавства до безпеки здійснення платіжних операцій, наведених вище та управління ризиками в банківських установах дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу. Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу. Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки. На платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. При цьому, враховуючи вищенаведені факти відсутні обставини, які безспірно доводять що дії відповідача призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації яка дала змогу ініціювати платіжні операції. Згідно зі сталою позицією Верховного Суду у аналогічних справах саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Сам факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною в таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду С від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22 (провадження № 61-8249св23). Враховуючи вимоги п.139 Положення про порядок емісії саме банк несе ризик збитків у разі невиконання ним обов`язку з інформування користувача про виконані операції за платіжною карткою. Суд приходить до висновку, що обов`язок Банку щодо повідомлення відповідача про виконані операції з платіжної картки відповідача був би виконаним у разі інформування Банком відповідача про кожну виконану операцію відповідно до контактної інформації, наданої відповідачем, зокрема на його фінансовий номер у месенджер Viber, або за допомогою смс інформування. Згідно Анкети-заяви відповідач вказав свій мобільний номер [NUMBER] для інформування банком про виконання операцій за карткою. Однак, жодного разу на мобільний номер [NUMBER] Банк не надіслав повідомлення про здійснені в період від 03.01.2025 по 15.02.2025 р. операції по списанню коштів з Рахунку Позивача на загальну суму 105 113,69 грн. Сутність вищевказаних норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини дає змогу зробити висновок, що підставою відповідальності особи-користувача платіжної картки за здійснення несанкціонованих платіжних операцій з її рахунку є її дії чи бездіяльність, що сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В разі недоведеності таких обставин, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні спірних грошових коштів. У правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.». Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18). Враховуючи споживчий характер правовідносин між банком і користувачем платіжних послуг, при розгляді справи слід виходити з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Подібні правові висновки щодо розподілу тягаря доказування у категорії справ щодо оспорювання правомірності здійснення платіжних операцій викладені у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22. Отже, враховуючи нерівний стан сторін у договірних відносинах, предметом яких є банківські послуги, що є споживчими за своєю правовою природою, правові та фактичні можливості з доведення обставин справи наявні саме у банку, оскільки саме банк як фінансова установа володіє знаннями і можливостями щодо контролю над здійсненням платіжних операцій, адмініструє систему дистанційних розрахунків, а також є обізнаним із типовими шахрайськими сценаріями та ризиками у сфері платіжних операцій за участі пересічних споживачів і має обов`язок оцінювати ці ризики і вживати заходи з протидії неправомірним діям у системі дистанційних платежів. Як вбачається з обставин справи, що розглядається отримавши повідомлення в месенджер Viber 23.02.2025 р. на номер мобільного телефону відповідач цього ж дня подав заявку в банк про підозру в шахрайстві та заблокував карту. Тобто, відповідач вжив всіх можливих заходів щодо запобігання списанню коштів з його рахунку шляхом блокування платіжної картки, невідкладно та своєчасно повідомив банк про факт виконання неакцептованих платіжних операцій по його рахунку. Враховуючи вищевикладене, 1388 операцій, які були здійснені в період від 03.01.2025 по 15.02.2025 р. по рахунку відповідача на сервісі PUBG MOBILE та 11 операцій на Google на загальну суму 105 113,69 грн. проведено без фізичного пред`явлення ним електронного платіжного засобу, а банком не надано доказів, що дії чи бездіяльність відповідача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка б давала змогу ініціювати платіжні операції, отже вказані у позові платіжні операції відбувалися без волі, участі або вини відповідачак, з іншого боку Банком не було забезпечено надійний захист при виконанні неналежних операцій від дій зловмисників та не здійснено належну автентифікацію особи Відповідача при виконанні неналежних операцій, яка б включала використання унікальних даних для кожної окремої операції, що дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача. Отже, вищевикладене вказує на передбачені законом підстави для покладення на банк цивільної відповідальності у даному випадку. Наявність вказаних обставин свідчить про неможливість стягнення з відповідача грошових коштів, списаних з рахунку внаслідок проведення неакцептованих відповідачем операцій, які були здійснені в період від 03.01.2025 по 15.02.2025 р. на загальну суму 105 113,69 грн. і є окремою самостійною підставою для відмови в позові. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеності та необґрунтованості. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed