Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

08 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, у якій позивачка просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 09 березня 2022 року. 24 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] , у якій заявник просив зупинити провадження у справі. У підготовче засідання, призначене на 09 березня 2022 року учасники справи не з`явилися. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 28 березня 2022 року. 15 березня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Сокол Тетяни Вячеславівни про розгляд справи без участі. У підготовче засідання, призначене на 28 березня 2022 року учасники справи не з`явилися. Ухвалою суду від 28 березня 2022 року клопотання відповідача про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження у справі. 23 червня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову, у якій заявниця просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04 липня 2022 року провадження у справі поновлено. Судове засідання для вирішення питання про забезпечення позову призначено на 08 липня 2022 року. 07 липня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Сокол Тетяни Вячеславівни про розгляд справи без участі. У підготовче засідання, призначене на 08 липня 2022 року учасники справи не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 08 липня 2022 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на /2 частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08 липня 2022 року провадження у справі зупинено на період перебування відповідача у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Ухвалою суду від 02 червня 2025 року провадження у справі поновлено. Призначено проведення підготовчого засідання на 18 червня 2025 року. У підготовче засідання, призначене на 18 червня 2025 року з`явилася позивачка та її представник. У зв`язку із відсутністю відомостей про належне сповіщення відповідача про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 10 липня 2025 року. Повістка на 10 липня 2025 року направлялася за зареєстрованим місцем проживання відповідача листом із рекомендованим повідомленням про вручення, та відповідно до сервісу перевірки статусу відправлень АТ «УКРПОШТА», відправлення повернуто відправнику із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою». Також, повістка на 10 липня 2025 року доставлена до електронного кабінету військової частини, де відповідач проходить військову службу 20.06.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. У підготовче засідання, призначене на 10 липня 2025 року з`явилася позивачка та її представник. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 10 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 15 вересня 2025 року. У судове засідання, призначене на 15 вересня 2025 року з`явився позивач та її представник. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку із першою неявкою відповідача у судове засідання, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 13 жовтня 2025 року. Судове засідання, призначене на 13 жовтня 2025 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному, що підтверджується довідкою та було відкладено на 11 листопада 2025 року. 10 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Сокол Тетяни Володимирівни, у якій вона просила здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Повістка на 11 листопада 2025 року направлялася за зареєстрованим місцем проживання відповідача листом із рекомендованим повідомленням про вручення, та відповідно до сервісу перевірки статусу відправлень АТ «УКРПОШТА», відправлення повернуто відправнику із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою». Також, повістка на 11 листопада 2025 року доставлена до електронного кабінету військової частини, де відповідач проходить військову службу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. У судове засідання, призначене на 11 листопада 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, призначене на 11 листопада 2025 року, що були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що судове рішення по справі буде проголошено 20 листопада 2025 року. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 02 листопада 1999 року Ямпільським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Рішенням Комінтернівського\~районного суду\~Одеської області\~від 28\~липня 2021\~року у\~справі № 504/1737/21 шлюб між учасниками справи розірвано. В період перебування у шлюбі, а саме, 09 вересня 2020 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С., реєстровий номер 275, за яким продавець передав у власність покупця квартиру [ADDRESS] , а покупець прийняв цю квартиру у власність та зобов`язався сплатити за неї певну грошову суму. На підставі зазначеного договору, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.09.2020 року №223295429. Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 18.12.2023 у справі № 361/5135/19, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу, що зазначено у Постанові КЦС ВС від 17.01.2024 № 522/17831/20. Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. З матеріалів справи вбачається, що спірний об`єкт нерухомого майна був набутий відповідачем в період перебування у шлюбі. Підставою для набуття права власності був договір купівлі-продажу, а не договір дарування чи свідоцтво про право на спадщину. Відповідачем не надано жодного доказу, на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомого майна був набутй ним в період перебування у шлюбі за особисті кошти (наприклад, договір дарування коштів, розписки/договори позики/кредитні договори, укладені до моменту реєстрації шлюбу). Доказів на підтвердження того, що квартиру було набуто в порядку його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" надано не було. Будь-яких інших доказів, які б спростовували презумпцію спільної приватної власності надано не було. Тому, враховуючи те, що спірний об`єкти нерухомого майна набутий відповідачем в період перебування позивача та відповідача у шлюбі, беручи до уваги той факт, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував презумпцію спільності майна подружжя, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та в порядку поділу майна подружжя визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку спірного об`єкта нерухомого майна. Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 4\~726,00 гривень. Відповідно до квитанції від 26.07.2021 року №66, позивачем сплачено в якості судового збору грошову суму у розмірі 4\~726,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному, з відповідача в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 4\~726,00 гривень..

Outcome: approved