Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 09 червня 2011 року він перебував із відповідачкою у шлюбі, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. У даному шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . З 2023 року [PERSON] не проживає із сином та не відвідує його. Вихованням сина займається одноособово батько. Жодних перешкод в спілкуванні з матір`ю позивачем не здійснюється. Саме позивач відвідує разом з дитиною медичні установи, турбується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідачка не зустрічається із сином та не цікавиться його успіхами в закладі освіти. Позивач стверджує, що відповідачка самоусунулася від виконання своїх обов`язків, покинувши дитину разом із батьком. Змінити поведінку [PERSON] є неможливим, а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав щодо сина. Участь відповідачки, як матері малолітньої дитини - [PERSON] дійсно є недостатньою, вона не розуміє свого обов`язку брати участь у вихованні та утриманні сина, що підтверджує її небажання приймати участь у його житті, здійснювати забезпечення дитини всім необхідним. Враховуючи викладене, позивач просить суд: позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 01 листопада 2024 року відкрито провадження у справі №607/23446/24; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27 січня 2025 року матеріали цивільної справи № 607/23446/24 надіслано Управлінню сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради для надання письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 26 травня 2025 року на адресу суду від органу опіки та піклування повернулися матеріали цивільної справи № 607/23446/24 з рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 664 від 21 травня 2025 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав». Суд протокольною ухвалою від 05 серпня 2025 року закрив підготовче провадження та призначив справу № 607/23446/24 до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - адвокат Вітів В. А. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснював, що відповідачка [PERSON] залишила позивача з сином близь трьох років тому. Дитиною не цікавиться, не навідує, матеріально не забезпечує, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Орган опіки та піклування навідувався до відповідачки за місцем її проживання, однак [PERSON] повідомила, що не має інтересу до виховання сина. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, про поважні причини свого неприбуття на розгляд справи не повідомляла. Суд вважає, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, разом із надісланням до суду висновку органу опіки та піклування, надіслав лист про розгляд справи у його відсутності за наявними матеріалами. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є знайомою сторін, однак у неприязних стосунках з жодним із них не перебуває. Свідок стверджує, що у сторін є син [PERSON] . Сім`я проживала разом допоки одного ранку відповідачка не вийшла в магазин та не повернулася, це трапилося близь чотирьох років тому. З того часу свідок [PERSON] не бачила та не зустрічала. Знає, що опікується дитиною батько, він проживає з дитиною у [ADDRESS] , самостійно утримує дитину, займається вихованням хлопчика, готує їсти. [PERSON] не приходить до сина, перешкод у спілкуванні з сином їй ніхто не чинить. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є вчителем ТЗОШ № 15. Тривалий час, окрім останніх трьох місяців, свідок проживав в [ADDRESS] , а тому зі сторонами він знайомий, у неприязних стосунках з ними не перебуває. [PERSON] дружить з [PERSON] , вони проживали в сусідніх будинках, та навчає його сина [PERSON] , який вчиться у школі, де працює свідок. Матір хлопця він не бачив близько чотирьох років, чи займається вона вихованням сина свідок не цікавився, не знає. [PERSON] живе з батьком - [PERSON] , про перешкоди матері бачитися з сином, свідку невідомо. Номер телефону матері у хлопця є, однак вона не вітала [PERSON] з днем народження, свідку це відомо, бо він запитував дитину. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. Сторони у справі є колишнім подружжям. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2016 року, справа № 607/5135/16-ц, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09 червня 2011 року, актовий запис № 678 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. За час перебування у шлюбі в [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданим 13 липня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Відповідно до характеристики Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Тернопільській області від 07 березня 2024 року № 07/03-1/24, [PERSON] , [INFO] , за період проживання на території обслуговування ГПОП № 9, за адресою: [ADDRESS] , скарг від сусідів на його поведінку не надходило, спокій громадян не порушував. Згідно з відомчою базою даних протягом 2023-2024 років до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався. У догляді та в побаченнях [PERSON] , 1993 року народження, спільної дитини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] не перешкоджає. Як вбачається з довідки ПП «Наш дім» від 07 березня 2024 року № 160, за адресою: [ADDRESS] , проживають та зареєстровані: [PERSON] (батько), [INFO] , [PERSON] (бабуся), [INFO] , а також [PERSON] (син), [INFO] , проживає за даною адресою без реєстрації, згідно з актом опиту свідків № 160 від 07 березня 2024 року. Відповідно до характеристики ПП «Наш дім», [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 17 вересня 2017 року. За час проживання скарг від мешканців та сусідів не поступало. Згідно з актом обстеження житлових умов ПП «Наш дім» від 07 березня 2024 року, з жовтня 2023 року [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» від 28 березня 2024 року № 01.1- 04/401, дитина [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в лікаря-педіатра. На прийом до лікаря з дитиною приходили обоє батьків, частіше мати, але з січня 2024 року на прийом до лікаря-педіатра з дитиною приходить батько. [PERSON] здобув початкову освіту у Тернопільському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів-медичний ліцей №15 імені Лесі Українки» Тернопільської міської ради Тернопільської області, що стверджується свідоцтвом про здобуття початкової освіти серії [NUMBER] від 04 червня 2022 року. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 664 від 21 травня 2025 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав» затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За змістом висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на засіданні був присутній позивач, відповідачка не з`явилася. Документи, які вивчав орган опіки та піклування описані судом вище, а відтак врахувавши їх, захищаючи інтереси дитини, було складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Також органом опіки та піклування було з`ясовано, що 29 серпня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано судовий наказ у справі № 607/17131/24 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів її доходу та заробітку. Згідно з розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, станом на 18 лютого 2025 року у [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 22 282,22 грн, що підтверджується довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів від 18 лютого 2025 року. Як вбачається із акту візиту від 21 березня 2025 року за адресою: [ADDRESS] , на який є покликання у висновку органу опіки та піклування, двері помешкання відчинила [PERSON] , котра повідомила, що у квартиру не впустить. Під час розмови було з`ясовано, що [PERSON] не отримувала виклики на засідання комісії, окільне слідкувала за повідомленнями у поштовому ящику. Продовжити розмову і з`ясувати думку матері щодо позбавлення її батьківських прав не вдалось, оскільки остання не виявила бажання продовжувати розмову і впускати у помешкання. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно ст. 150 СК України батьки мають обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України). Частиною 1 ст. 164 СК України визначено підстави позбавлення судом батьківських прав матері чи батька дитини, а саме: якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У відповідності до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 18 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Також Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Дослідженими у даній справі доказами встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2016 року, справа № 607/5135/16-ц. У цьому шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . За змістом пояснень представника [PERSON] - адвоката Вітіва В. А., наданих в судовому засіданні, відповідачка тривалий час не бере участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , не забезпечує сина матеріально, не підтримує жодного побутового та емоційного зв`язку з ним, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Суду не надано відомостей щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина, однак така інформація досліджувалася органом опіки та піклування, що суд описав вище. Водночас стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання матері до надання дитині належного утримання. Однак, Верховний Суд зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, провадження № 61-2175св20, від 02 червня 2022 року у справі №754/15490/18, провадження №61-7195св20). Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року, справа № 358/689/22). Верховний Суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести уконкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4 ст. 19 СК України). Тлумачення ч. 6 ст. 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. За змістом висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на засіданні був присутній позивач, а відповідачка не з`явилася, думка дитини не запитувалася. Документи, які вивчав орган опіки та піклування, як уже зазначалося, описані судом вище, а відтак врахувавши їх, захищаючи інтереси дитини, було складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Неактивність або певна бездіяльність [PERSON] , з урахуванням наведеного вище, а саме невідвідування нею лікаря-педіатра з січня 2024 року та закладу освіти, де навчається дитина, є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав (постанова Верховного Суду від 21 травня 2024 року, справа № 303/801/23). Непорозуміння між батьками також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19). Суд не встановив, що сімейні зв`язки між біологічною матір`ю [PERSON] і дитиною [PERSON] , [INFO] , були втрачені безповоротно, позивач не надав жодного психологічного висновку про відсутність прихильності сина до матері, які б переконливо свідчили про необхідність розірвання сімейних зв`язків [PERSON] з дитиною. Щодо решти встановлених судом обставин, то такі в контексті позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав суд вважає неспівмірними із її винною поведінкою та доходить висновку про відсутність у діях [PERSON] ознак свідомого нехтування нею своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2024 року, справа № 761/25311/20-ц, зазначено про те, що судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини За обставин недоведеності свідомого нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно сина [PERSON] . Досліджені в справі докази та встановлені в судовому засіданні обставини дають підстави вважати, що [PERSON] дійсно не в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, певній період часу, за твердженнями сторони позивача та свідків, вона не бачилася із дитиною та не спілкувалася з сином, не цікавилася його станом здоров`я та навчанням. Водночас такі обставини не дають достатніх підстав вважати, що має місце свідоме «крайнє» ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, адже до 2024 року часто саме позивачка супроводжувала свого сина на прийом до лікаря, але і звернення [PERSON] до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має місце у 2024 році. Вбачається, що недостатнє виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо [PERSON] , не може бути оцінено судом, як обґрунтована підстава для позбавлення відповідачки батьківських прав, однак такі обставини є необхідними для того, щоб орган опіки та піклування вжив заходів та надав допомогу сторонам в даній справі у здійсненні ними своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків в обсязі та в порядку, встановлених СК України та іншими нормативно-правовими актами. Встановивши дані обставини, враховуючи недоведеність в судовому засіданні винної поведінки [PERSON] , відсутність свідомого нехтування нею своїми обов`язками по вихованню сина [PERSON] , суд доходить до висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини буде суперечити правам та інтересам насамперед малолітнього сина сторін [PERSON] . Разом з цим, суд вважає за доцільне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши контроль за виконанням ним батьківських обов`язків на орган опіки та піклування. У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини(дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З урахуванням взаємовідносин матері із сином, особливостей їх спілкування,

Outcome: dismissed