Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

01.05.2025 року позивачка звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення факту, що має юридичне значення, у якому просить встановити юридичний факт про те, що відповідач не проживав за місцем своєї реєстрації ( [ADDRESS] ) на час відкриття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 27.08.2003 року рідна мати сторін [PERSON] за договором купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] . На момент придбання квартири відповідач (рідний брат позивачки) був неповнолітнім і тому [PERSON] придбала квартиру на себе та відповідача у рівних частках. Після купівлі квартири [PERSON] зареєструвала місце проживання відповідача у квартирі і він значиться офіційно зареєстрованим у квартирі по теперішній час. Разом з цим, відповідач з 2015 року фактично в квартирі не проживає. Мати сторін хворіла, була прикутою до ліжка інвалідом, потребувала сторонньої допомоги, а відповідач не піклувався про свою матір, не утримував її, хоча мати була непрацездатною та потребувала матеріальної допомоги. Позивачка та інші родичі сторін неодноразово прохали відповідача хоч іноді допомагати свої матері, заходити у гості, піклуватись про матір, але відповідач відмовляв у наданні будь-якої допомоги старенькій, безпорадній матері. У подальшому позивачка дізналась від спільних знайомих, що відповідач вживає наркотики, продав свій мобільний телефон з метою придбання чергової дози наркотичних засобів. Із зазначеного моменту позивачка жодним чином не могла зв`язатись зі своїм братом, оскільки не знала його адреси фактичного місця проживання, а мобільний номер відповідача не відповідав. [INFO] матір сторін [PERSON] померла і після її смерті відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS] , у якій були зареєстровані померла матір сторін, відповідач, позивачка та неповнолітній син позивачки. Станом на час смерті [PERSON] у квартирі фактично проживали лише померла матір сторін, позивачка та її неповнолітній син. Відповідач станом на час смерті його матері не проживав у квартирі з іншими зареєстрованими в ній особами однією сім`єю, а лише залишався зареєстрованим у ній з часу придбання квартири у 2003 році. По теперішній час відповідач зареєстрований у квартирі і зняти його з реєстрації неможливо, оскільки він є власником частини квартири. Сторони у справі є єдиними спадкоємцями майна їх померлої матері, інших спадкоємців за законом чи за заповітом немає. Відповідач ухилився віл проведення організації поховання своєї матері і всі витрати по похованню несла позивачка. У 2024 року позивачка звернулась до органів поліції з метою віднайти свого брата. Представники поліції змогли зв`язатись з відповідачем і останній пообіцяв, що вийде на зв`язок зі своєю сестрою, проте такої обіцянки не виконав, з позивачкою не зв`язався, місце його перебування не відоме. Позивачка зазначає, що відповідач не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і встановлення відповідного факту необхідне позивачці для оформлення власних спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті матері. Верховний Суд вказує, що в контексті ст. 1268 ЦК України не завжди місце реєстрації збігається з місцем фактичного проживання особи. Буває, що спадкоємець зареєстрований за певною адресою, однак не проживав там постійно, тому в суді відповідні обставини підлягають доказуванню. Крім того, для того щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не достатньо. Необхідно щоб таке проживання було постійним. Позивачка зазначає, що відповідач постійно не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та й взагалі не проживав понад два роки до часу відкриття спадщини і станом на час відкриття спадщини, а також на теперішній час. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця реєстрації. Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Ухвалою суду від 19.05.2025 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 25.06.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні та витребувано інформацію щодо заведення спадкової справи. До початку проведення судового засідання позивача звернувся до суду з заявою, у якій просить задовольнити її позовні вимоги. Відповідач неодноразово викликався до суду, однак в судове засідання не з`явився, направлена на його адресу судова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату, правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що сторона позивача не викладала жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою сторін у справі і проживає у сусідньому під`їзді. Мати сторін дуже хворіла, а відповідач її не відвідував, та взагалі зник. Це було приблизно 10 років тому. Позивачка доглядала свою матір, а відповідач не з`являвся. Свідку не відомо чому відповідач не жив разом зі своєю матір`ю та сестрою, перешкод у проживанні йому ніхто не чинив. Навіть коли мати сторін померла, відповідач не з`явився. Сама свідок постійно спілкувалась з матір`ю сторін, чоловік свідка працював із нею в одному магазині. Останнім часом матір сторін навіть не могла ходити. Відповідач не проживав зі своєю матір`ю десь з 2013 року і навіть не був на її похованні. Свідок зазначає, що систематично провідувала матір сторін і жодного разу не бачила в квартирі відповідача. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є подружкою позивачки і відповідно знайома з її братом, але востаннє бачила його десь у 2012 році. Позивачка довго шукала свого брата, дзвонила його колишній дружині та колишній дівчині, але результатів це не дало. Де перебуває відповідач не відомо і він навіть на похорон своєї матері не з`явився. Свідок вказує, що часто бувала в квартирі і ніколи не бачила у ній відповідача. За твердженням свідка, відповідачу ніхто не перешкоджав проживати в квартирі. Коли мати сторін померла, відповідач у квартирі не жив. Свідку не відомо чому та куди зник відповідач. Мати сторін була дуже хворою, лежала, потрібна була допомога, а відповідача не було і доглядом матері займалась тільки позивачка. Суд, вислухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи позивачка та відповідач є рідними сестрою та братом, а їх матір`ю є [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 13-20). 27.08.2003 року [PERSON] діючи від власного імені та від імені неповнолітнього [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] в рівних частинах (а.с. 20). За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Убачається, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Убачається, що позивачка та відповідач є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , як діти померлої. Положеннями ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За інформацією Десятої київської державної нотаріальної контори, що надійшла до суду 22.07.2025 року, спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась (а.с. 55). Водночас, із матеріалів справи убачається, що померла [PERSON] була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 20.11.2003 року та знята з реєстрації у зв`язку зі смертю (а.с. 28-29). Діти померлої: позивачка [PERSON] зареєстрована у зазначеній квартирі з 02.03.2006 року по теперішній час; відповідач [PERSON] зареєстрований у зазначеній квартирі з 20.11.2003 року по теперішній час (а.с. 27, 39). Разом з цим, позивачка оспорює факт постійного проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини, що у разі доведеності такого факту свідчитиме про неприйняття відповідачем спадщини після смерті його матері та надаватиме позивачці право отримати свідоцтво про право на спадщину за законом стосовно усього спадкового майна її матері, що складається з частини квартири [ADDRESS] . Згідно відповіді Дніпровського управління поліції на адресу позивачки від 10.07.2024 року, перевіркою було встановлено, що поспілкувавшись з громадянином [PERSON] , [INFO] , по мобільному телефону, останній повідомив, що нікуди не зникав та пообіцяв вийти на зв`язок (а.с. 26). Відповідно до акту про не проживання від 21.09.2025 року, [PERSON] , 1989 р.н., не проживає на постійній основі за адресою: [ADDRESS] з 2013 року (а.с. 72). Згідно наявних у справі письмових пояснень [PERSON] остання зазначає, що зі сторонами у справі вона знайома як з усіма сусідами з моменту заселення. Також [PERSON] знала покійну матір сторін. Стосунки [PERSON] з родиною були сусідськими, доброзичливими, але не близькими чи дружніми. Жодного особистого інтересу в розгляді справи [PERSON] не має. Протягом багатьох років, приблизно до 2013 року [PERSON] знала, що в квартирі №54 проживають три особи: [PERSON] та двоє її дітей [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] регулярно бачила [PERSON] як він виходив з дому вранці та повертався ввечері, що було звичним для людини, яка постійно мешкає за цією адресою. Приблизно у 2013 році [PERSON] почала помічати кардинальні зміни. [PERSON] перестав з`являтись на регулярній основі. Більше [PERSON] його щодня не бачила. З того часу і до смерті [PERSON] у травні 2017 року, за спостереженнями [PERSON] , у квартирі №54 постійно проживали лише сама [PERSON] , її донька [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] . В останні роки життя 2013-2017 р.р. [PERSON] дуже хворіла, потребувала допомоги і у цей період [PERSON] ніколи не бачила щоб відповідач відвідував свою матір, допомагав їй чи брав участь у догляді. Весь тягар догляду лежав на позивачці, яка піклувалась про свою матір. Після смерті [PERSON] у травні 2017 року [PERSON] не бачила відповідача біля будинку, він не з`являвся у квартирі ні в дні жалоби, ні пізніше. [PERSON] стверджує, що станом на день смерті [PERSON] її син не проживав постійно в квартирі [ADDRESS] та не вів спільного побуту зі спадкодавицею (а.с. 74-75). Статтею 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2024 року в справі №691/517/23, від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У цій справі стороною позивача на підставі належних доказів (письмових доказів та показів свідків) доведено, що станом на час відкриття спадщини відповідач не мав постійного місця проживання за адресою проживання спадкодавця. Реєстрація місця проживання відповідача за адресою спадкодавця сама по собі не свідчить про факт постійного проживання відповідача з його матір`ю на час відкриття спадщини, а наявні у справі докази свідчать про зворотне, тому позов підлягає до задоволення в частині встановлення факту не проживання відповідача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що необхідно позивачки для реалізації власних прав на спадкове майно після смерті її матері [PERSON] . Стосовно вимог позивачки покласти на відповідача її витрати на правову допомогу, суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Із матеріалів справи убачається, що 18.04.2025 року між ТОВ «Центр правової допомоги Юрист онлайн» та позивачкою був укладений договір №18042510 «Про надання правової допомоги/юридичних послуг» і згідно акту прийняття-передачі послуг від 29.04.2025 року сторони вказаного договору погодили вартість виконаних робіт в сумі 14000,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п`ята статті 135 ЦПК України). За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Проте поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019). Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України. З урахуванням викладеного, оскільки у цій справі, не доведено, що правову допомогу позивачці надавав адвокат, адже договір укладений з ТОВ «Центр правової допомоги Юрист онлайн», у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити. Аналогічні висновки щодо відшкодування витрат сторони спору за послуги ФОП, який надає правову допомогу, містіться у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №496/3134/19 від 13.07.2022 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved