Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. Позов мотивує тим, що 21.10.2023 року [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 40000 грн., що підтверджується борговою від 21.10.2023 року, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у повному обсязі, а саме 40000 грн. до [INFO] . В зазначений строк відповідач борг не повернув. На підставі викладеного, просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 40000 грн. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області від 08.04.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області від 10.06.2025 року визнано яку в судове засідання позивача [PERSON] обов`язковою. 08.09.2025\~року від\~позивача [PERSON] \~надійшли письмові\~пояснення в\~яких він\~повідомив,\~що в банківських квитанцій, які відповідач надав до суду на підтвердження сплаченої заборгованості в рамках договору позики від 21.10.2023 відсутні відомості про призначення платежу, що свідчило б про погашення боргових зобов`язань по договору позики від 21.10.2023. Він не одноразово позичав гроші відповідачу в рамках інших договорів позики, однак вони не були підтверджені розписками. Гроші в рамках договору позики від 21.10.2023 були надані відповідачу в повному об`ємі готівко, а саме 40 000 гривень. Вважає, що надання позивачем квитанцій без зазначення призначення платежу, є недостатнім, для доказування погашення боргу за договором позики від 21.10.2023. 07.11.2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи банківських квитанцій, в якому звертав увагу, що у борговій розписці від 21.10.2023 року не було значено конкретного способу повернення коштів у сумі 40000 грн. (готівкою чи шляхом зарахування на картковий рахунок [PERSON] у банку). При перерахуванні ним коштів [PERSON] на картковий рахунок останній не заперечував та кожного разу підтверджував, що він оплатив частково борг згідно боргової розписки від 21.10.2023 року. Крім того, у зв`язку із тим, що він проживаю у місті Буринь, а позикодавець і у м. Шостка, такий спосіб повернення боргу був найшвидшим. Для підтвердження сплати боргу у сумі 40000 грн. згідно боргової розписки від 21.10.2023 року та в межах розгляду даної цивільної справи ним надано квитанції (дублікати від 23.10.2025 року) від 15.04.2024 на суму 10500,00 грн.; від 14.05.2024 на суму 7500,00 грн.; від 14.06.2024 на суму 5000,00 грн.; від 12.07.2024 року на суму 8000,00 грн.; від 14.10.2024 на суму 11250,00 грн.; від 14.11.2024 на суму 13750,00 грн. у кількості 6 на загальну суму 42 250,00 грн. Зазначає, що даними квитанціями підтверджується повна сплата боргу [PERSON] позикодавцю [PERSON] згідно боргової розписки від 21.10.2023 року та безпідставність заявлених позовних вимог. На підставі вище просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. 07.11.2025 року від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення в яких він вказав, що згідно до умов договору позики від 21.10.2023 р. відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у повному обсязі, а саме 40 000 грн. до 21.11.2023, у вказаний строк відповідач борг не повернув, будь-яких доказів, щоб свідчили про погашення боргу в повному обсязі до 21.11.2023, згідно договору позики від 21.10.2023р. відповідач до суду не надав. Твердження відповідача, що квитанції від 15.04.2024, від 14.05.2024, від 14.06.2024, від 12.07.2024, від 14.10.2024, від 14.11.2024 з призначенням платежу «повернення боргу» є доказом повернення йому боргу саме в рамках договору позики від 21.10.2023 не відповідає дійсності, оскільки в періоди після 21.10.2023 року, він неодноразово позичав грошові кошти [PERSON] , як в готівковій формі так і безготівковій формі (переказом). Разом із цим умовами договору не було передбачено, що відповідач буде повертати йому грошові кошти протягом року частинами, все це свідчить про те, що гроші які перераховував йому відповідач згідно квитанцій від 15.04.2024, 14.05.2024, 14.06.2024, 12.07.2024, 14.10.2024 та 14.11.2024 були предметом погашення окремих боргових зобов`язань, а ніяк не договору позики від 21.10.2023р. Відповідач неодноразово звертався до нього з проханням надати позику, в періоди після 21.10.2023 однак ці позики не були підтверджені розписками, та були своєчасно погашені відповідачем, однак позивач не віддавав грошові кошти передбачені договором позики від 21.10.2023, посилаючись на скрутне фінансове становище. Він постійно йшов на зустріч та переносив строки повернення грошових коштів аж до початку 2025 року. Постійні нагадування та вимоги повернути грошові кошти згідно договору позики від 21.10.2023 не принесли результатів, на початку 2025 року відповідач перестав виходити з ним на зв`язок, саме тому було прийняте рішення звернутись до суду. З урахуванням наведеного вважає, що надання позивачем квитанцій без зазначення призначення платежу, а саме «повернення боргу згідно договору позики від 21.10.2023» є недостатніми, для доказування погашення боргу за договором позики від 21.10.2023 та перераховувались згідно окремих боргових зобов`язань. Позивач [PERSON] , будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, жодного разу в судове засідання не з`явився та про причини неявки не повідомив. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, покликаючись на те, що повністю повернув позивачу борг в сумі 40000 грн., який отримав згідно написаної ним розписки від 21.10.2023 року. Заслухавши доводи відповідача, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] особисто було складено та підписано розписку, згідно якої він отримав від позивача в борг кошти в сумі 40000 грн. та зобов`язався повернути борг до 21.11.2023 року (а.с.5). Факт написання розписки та отримання, зазначених у ній суми коштів, відповідачем не заперечується. Зміст розписки свідчать про укладення між сторонами договору позики. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст.1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст.ст.1046, 1047\~ЦК України\~свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої\~статті 1047 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що розписки підтверджують укладення договору позики. У постанові Верховний Суд України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 викладено правовий висновок про те, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Подібні правові висновки про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Відповідно до ч.1\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3\~ст.1049 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором. Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до вимог ст.12 цього Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст.89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Так з\~наданих відповідачем\~дублікатів чеків,\~вбачається,\~що ним\~неодноразово здійснювались\~перекази грошових коштів на рахунок [PERSON] із зазначенням про повернення боргу в призначенні платежу, зокрема: 15.04.2024 в сумі 10500 грн., 14.05.2024 в сумі 7500 грн., 14.06.2024 в сумі 5000 грн., 12.07.2024 в сумі 8000 грн., 14.10.2024 в сумі 11250 грн. та 14.11.2024 в сумі 13750 грн. З зазначених чеків вбачається, що [PERSON] перерахував [PERSON] грошові кошти на загальну суму 42250,00 грн. Доводи позивача про те, що вказані грошові перекази були здійснені відповідачем на погашення інших боргових зобов`язань, які виникли після укладення між ними договору позики від 21.10.2023 року є необґрунтованими, оскільки належних доказів на їх підтвердження позивачем не надано, так як надані суду платіжні інструкції підтверджують переказ коштів відповідачу в значно меншому розмірі, ніж сплачувалось останнім, а виписки з рахунку не містять даних про одержувача коштів та датовані ще до укладення вказаного договору позики. Крім того, письмові пояснення відповідача про те, що після 21.10.2023 він постійно йшов на зустріч [PERSON] та переносив строки повернення грошових коштів аж до початку 2025 року, при цьому продовжував надавати йому кошти в борг є нелогічними та викликають обґрунтовані сумніви. Для з`ясування вказаних обставин судом визнавалась явка позивача в судове засідання обов`язковою для надання особистих пояснень та неодноразово відкладався розгляд справи, однак відповідач жодного разу до суду не прибув та правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцї не скористався. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено невиконання [PERSON] своїх зобовязань за договором позики від 21.10.2023 року, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed