Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Сисин Віталій Вікторович діючи в інтересах Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» (далі ТОВ «ФК «Укрфінстандарт») звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] 3% річних за період 02.04.2017 02.04.2020 у розмірі 49014,48 грн., а також судові витрати, які складаються з судового збору, у розмірі 3028,00 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 28.03.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11324594000, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті у розмірі 95000 доларів США, з відсотковою ставкою 13% річних. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова по справі №2-649/11 від 14.09.2011 позов ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, вирішено стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №11324594000 від 28.03.2008 у сумі 722853,90 грн. та судові витрати у розмірі 1820 грн. 13.02.2018 між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу №104, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11324594000 від 28.03.2008 перейшло до позивача. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 17.05.2018 замінено стягувача у виконавчому провадженні, а саме: з АТ «Укрсиббанк» на ТОВ «ФК «Укрфінстандарт». На даний час виконавче провадження стосовно [PERSON] завершене з примусового виконання виконавчого листа №2-649/11 від 10.01.2012, виданого Сихівським районним судом м.Львова, вищезазначений виконавчий лист не перебуває на виконанні у зв`язку із відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення. Станом на 25.08.2025 заборгованість за кредитним договором №11324594000 від 28.03.2008 у розмірі 543738,42 грн. не погашена, рішення суду залишається не виконаним, тобто таке прострочення є триваючим. Рішення суду не виконувалось відповідачем у період з 02.04.2017 по 02.04.2020. У зв`язку з чим позивачем розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості 3% річних у розмірі 49014,48 грн., що підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання рішення суду. Просить позов задоволити. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 22.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, 17.10.2025 через систему «Електронний суд» подав заява в якій просить позов задоволити, розгляд справи проводити у відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, відзив не подала, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14.09.2011 позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором задоволено, вирішено стягнути з [PERSON] в користь ПАТ «УкрСиббанк» 722853,90 грн. заборгованості за договором кредиту та 1820 грн. судових витрат. 13.02.2018 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу №104. Відповідно до умов даного договору право грошової вимоги за кредитним договором №11324594000 від 28.03.2008, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 17.05.2018 заяву ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено, замінено стягувача ПАТ «Укрсиббанк» на правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» у справі №2-649/11. Відтак, до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №11324594000 від 28.03.2008. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ч.1-ч.4\~ст.\~12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Так, як вже встановлено судом, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 14.09.2011 вирішено стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 722853,90 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 49014,48 грн., обрахованих за період з 02.04.2017 по 02.04.2020. Наводячи розрахунок 3% річних, позивач покликається на те, що заборгованість відповідача за кредитним договором на даний час становить 543738,42 грн. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування саме такого розміру заборгованості позивачем не подано. Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунку 3% річних. Слід зазначити, що частиною 1 ст.84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Водночас, клопотань про витребування доказів стороною позивача не подавалося. Суд звертає увагу, що доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором про надання фінансового кредиту, є обов`язком позивача, який не довів суду належними та допустимими доказами її розмір. За правилами ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відтак, враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку із недоведеністю обставин на які покликається сторона позивача. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено у повному обсязі, судовий збір до стягнення з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed