Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

11 липня 2025 року [PERSON] , в особі представника адвоката Бай С.Е., звернулася до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області області про стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить сума недоотриманої пенсії, нарахованої, але не виплаченої за життя спадкодавця. Позивач зазначає, що її мати перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримувала пенсію по втраті годувальника. З 01 квітня 2017 року виплата пенсії була зупинена у зв`язку з тим, що місце реєстрації її мати знаходиться на тимчасово окупованій території у місті Макіївка Донецької області, а відомості про неї відсутні у базі даних внутрішньо переміщених осіб. Після смерті матері позивач, як спадкоємиця, звернулася до відповідача із заявою про виплату належної померлій пенсії, додавши свідоцтво про право на спадщину. Однак рішенням відповідача від 06 червня 2025 року № 923040802252 у задоволенні заяви позивачу відмовлено з мотивів того, що за життя [PERSON] не зверталася із заявою про поновлення виплати пенсії, а право на отримання пенсії є особистим і не може бути об`єктом спадкування. На підтвердження розміру заборгованості Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області листом від 18.03.2025 року повідомило, що сума недоотриманої пенсії [PERSON] становить 184 550,87 грн. Позивач вважає, що така відмова є протиправною, оскільки відповідно до статей 1218, 1227 ЦК України та статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсії, що належали пенсіонеру і залишилися недоотриманими у зв`язку зі смертю, входять до складу спадщини та підлягають виплаті спадкоємцям. З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на її користь суму недоотриманої пенсії матері [PERSON] у розмірі 184 550 грн 00 коп., що входить до складу спадщини. Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 16 липня 2025 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 21 липня 2025 року через канцелярію суду від представника позивача - адвоката Бай С.Е. надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 24.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 13 серпня 2025 року до суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України надійшов відзив на позовну заяву у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на наступні обставини. Так, як зазначає представник відповідача, пенсіонерка [PERSON] перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримувала пенсію за віком, однак з 01 квітня 2017 року виплата пенсії була призупинена через відсутність інформації про реєстрацію особи в Єдиній базі даних внутрішньо переміщених осіб. За життя [PERSON] не зверталася із заявою про поновлення виплати пенсії, тому з моменту її зупинення і до смерті ( [INFO] ) пенсія не нараховувалася та не виплачувалася. Відповідач зазначив, що відповідно до частини другої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється лише за рішенням територіального органу Пенсійного фонду після з`ясування обставин, що стали підставою для її зупинення, та за наявності відповідних умов для відновлення виплати. Оскільки [PERSON] не зверталася за поновленням виплати пенсії, підстав для її нарахування не виникло, а відтак невиплаченої пенсії в матеріалах пенсійної справи немає. Відповідач послався на положення статті 1219 ЦК України, згідно з якою права на пенсію, допомогу або інші соціальні виплати, встановлені законом, не входять до складу спадщини, оскільки є особистими та нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Крім того, позиція Пенсійного фонду ґрунтується на висновках Верховного Суду, зокрема у постановах від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а, від 16.12.2020 у справі № 428/12730/19, де зазначено, що до складу спадщини можуть входити лише ті суми пенсій чи соціальних виплат, які були нараховані спадкодавцеві за життя, але не виплачені, тоді як ненараховані суми не є спадковим майном. З огляду на викладене, відповідач вважає, що підстави для виплати позивачу нарахованої та невиплаченої пенсії відсутні, оскільки така пенсія за життя спадкодавця не була нарахована. Таким чином, оскільки дії Пенсійного фонду відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема статті 19 Конституції України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову. 13 серпня 2025 року до суду від представник позивача- адвоката Бай С.Е. надійшла відповідь на відзив у якій зазначено про те, що позиція відповідача ґрунтується на помилковому ототожненні прав пенсіонера на поновлення пенсії та права спадкування на недоотриманні суми, які вже стали частиною спадщини. Зауважив, що припинення виплати пенсії матері позивача [PERSON] з 01.04.2017 року у зв`язку з відсутністю інформації про реєстрацію в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб є протиправним, оскільки такої підстави не передбачено частиною першою статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На підтвердження цієї позиції послався на зразкове рішення Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 805/402/18, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року, у якому суд дійшов висновку, що відсутність відомостей про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для припинення пенсійних виплат, а підзаконні нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України не можуть звужувати обсяг прав, гарантованих законами та Конституцією України. Представник також зазначив, що постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» є підзаконним актом, тому не може змінювати чи обмежувати норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, дії відповідача щодо зупинення виплати пенсії з 01.04.2017 року є незаконними, а суми пенсії за відповідний період мали бути нараховані та виплачені. Їх невиплата є наслідком протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а не поведінки самої пенсіонерки. Крім того, посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а та від 16.12.2020 у справі № 428/12730/19 представник позивача вважає нерелевантними, оскільки Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) відступила від наведених висновків. До того ж справа № 428/12730/19 стосувалася страхових виплат Фонду соціального страхування, які мають іншу правову природу, ніж пенсійні виплати. Представник також обґрунтував, що відповідно до статей 1218, 1227 ЦК України та частиною третьою статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоотриманими, входять до складу спадщини. Ці норми узгоджуються між собою та із положеннями статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 06.07.2020 року у справі № 750/8819/19, де зазначено, що до складу спадщини входять суми недоотриманої пенсії померлого пенсіонера, незалежно від часу їх нарахування. З огляду на наведене, представник позивача вважає, що наявні всі правові підстави для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на її користь нарахованої, але не виплаченої пенсії її матері [PERSON] у розмірі 184 550 грн 00 коп. як такої, що входить до складу спадщини, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. 27 серпня 2025 року ухвалою суду позивачу поновлено строк для подання доказів у справі. До матеріалів цивільної справи ЄУН 335/6835/25 долучено копію довідки про первинну реєстрацію особи переселенця №313034 від 15.01.2015 року, та копію заяви від 15.01.2015 року. Ухвалою суду від 30 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 листопада 2025 року. У судовому засіданні представник позивача адвокат Бай С.Е. підтримав позов на підставах, викладених у ньому та у відповіді на відзив, наполягав, що позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті матері та має право на отримання у спадщину недотриманої матір`ю за життя пенсії, тому просить визнати право власності позивача на недоотриману пенсію та стягнути її з відповідача на користь позивача. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, разом з цим представником відповідача було подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача у якій зазначив про те, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні 04.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення та відклав його ухвалення та проголошення на 17.11.2025 (з урахуванням перебуванням судді у нарадчій кімнаті з розгляду колегіальної кримінальної справи з 11.11.2025 по 17.11.2025). Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 03.04.2025 державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Марцинкевичем Л.А., спадкоємцем зазначеного майна [PERSON] , 1930 року народження, яка померла [INFO] , є її донька, [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з недоотриманої пенсії у розмірі 184\~550,87 грн., що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 18 березня 2025 року за № 0800-0401-8/25754. Відповідно до відомостей витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 80713750 від 03.04.2025, спадкоємцем після [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] . Згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 06 червня 2025 року № 923040802252, наданою на запит позивача, вбачається, що [PERSON] перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримувала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003. Згідно з паспортом громадянина України, який міститься в електронній пенсійній справі померлої [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого 21.11.1997 року Центрально-Міським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області особа зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що є тимчасово окупованою РФ територією України. Виплата пенсії [PERSON] , призупинена з 01 квітня 2017 року у зв`язку з відсутністю інформації щодо реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб. За життя отримувачка пенсійних виплат до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою щодо поновлення виплат не зверталась, тому поновити пенсію після її призупинення немає законних підстав. \~ \~ \~ \~Отже спірні правовідносини по справі виникли саме з приводу не виплати позивачу пенсії померлого спадкодавця в порядку спадкування за законом в сумі, яка зазначена в свідоцтві на спадщину, на яку позивач має право відповідно до частини першої статті 52 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини. Судом установлено, що позивач в порядку спадкування за законом набула право власності на спадкове майно після спадкодавця [PERSON] , яка складається з грошової суми (недоотриманої пенсії) в сумі 184\~550,00 грн., яка належала померлій, що підтверджується довідкою, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 18 березня 2025 року за № 0800-0401-8/25754. З аналізу норм матеріального права вбачається, що законодавством України не передбачено права пенсійних органів на перегляд свідоцтва про право на спадщину, в тому числі і щодо застосування до таких свідоцтв положень ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07 липня 2014 року № 13-1), що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Порядок від 25 листопада 2005 року № 22-1). Згідно абз. 2 п. 1.5 Порядку від 25 листопада 2005 року № 22-1 заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку, як одержувач пенсії. У відповідності до визначення термінів, що наведені у ст. 1 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» спадок у вигляді невиплаченої пенсії (заборгованості з виплати пенсії) не є щомісячною пенсійною виплатою, тобто, саме пенсією у розумінні статті 1 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява спадкоємця, який визначений нотаріусом, до органу Пенсійного Фонду України за виплатою недотриманої пенсії померлого пенсіонера не спрямована на щомісячне отримання пенсії, а має своєю метою фактичне отримання спадщини у вигляді грошових сум, що становить недоотриману померлим пенсіонером при житті пенсію (заборгованість з виплати пенсії), та яка увійшла до спадкової маси та яка, у тому числі, зазначена у Спадковому реєстрі. При цьому, суд зазначає, що Порядок від 25 листопада 2005 року № 22-1 не містить будь-яких вимог або умов, які пов`язували би право на отримання визначеним нотаріусом спадкоємцем, недоотриманої померлим пенсіонером суми пенсії, що внесена до спадкового реєстру, із будь-якими умовами. Єдиною умовою для видачі спадкоємцю невиплаченої на день смерті померлого пенсіонера пенсії є надання спадкоємцем, або його уповноваженим представником, окрім саме заяви про її виплату, документів, перелік яких наведений у п. 2.26 Порядку від 25 листопада 2005 року № 22-1. Згідно положенням абзацу 4 п. 2.26 Порядку від 25 листопада 2005 року № 22-1 для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї, або в разі їх не звернення за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається: 1) документ, що посвідчує особу заявника, 2) свідоцтво про смерть, 3) свідоцтво про право на спадщину. Оскільки позивачем при поданні заяви були надані документи, перелічені у п. 2.26 цього Порядку, це є достатньою підставою для прийняття відповідачем рішення про здійснення виплати на користь позивача недоотриманої пенсії померлого спадкодавця. Таким чином, неприйняття відповідачем рішення про виплату позивачу недоотриманої при житті пенсії спадкодавця [PERSON] винесено з порушенням вимог абз. 2 п. 1.5, абз. 4 п. 2.26 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що затверджений Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрований в Мінюсті України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У своїх висновках Європейський суд с прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол) полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 Першого протоколу дозволяє позбавлення власності лише на умовах передбачених законом (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції проти Греції», «Малама проти Греції»). Статтею 1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах «Ван дер Мюсель проти Бельгії» «Копеський проти Словаччини»). Особа може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення». «Майном» може бути як існуюче майно», так і активи включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймі «легітимні сподівання на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути конкретними, ніж просто надія і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). Тому, зважаючи на принцип захисту легітимних очікувань особи та на один з загальновизнаних способів захисту прав особи в національному законодавстві України, який полягає примусовому виконанні обов`язку в натурі, стягнення з відповідача на корить позивача в порядку спадкування недоотриманих пенсійних виплат є об`єктивним та обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача. У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд відхиляє доводи відповідача, які ґрунтуються на застосуванні до спірних правовідносин положень постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Як свідчить аналіз положень Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону. Водночас, відповідно до конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями вирішувати питання, що належать до виключної компетенції Верховної Ради України, а також приймати підзаконні нормативно-правові акти, які підміняють або суперечать законам України. З огляду на те, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами. Перелік підстав для припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним і передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, встановлених законом. Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 зазначеного Закону. При цьому в редакції Закону, чинній на час прийняття рішення про припинення виплати пенсії (01 квітня 2017 року), не було передбачено такої підстави для припинення або призупинення пенсійних виплат, як відсутність інформації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб. Невиплата відповідачем позивачу коштів є необґрунтованою та такою, що спростовуються наведеними вище фактичними обставинами та нормами матеріального права, згідно яким, сума пенсії, що належала пенсіонерці, але не була нею одержана за життя, передаються визнаному згідно свідоцтву про право на спадщину спадкоємцю. Право власності позивача на суму недоотриманих коштів у розмірі 184\~550,87 грн. встановлене свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке є правовстановлюючим документом, що офіційно і безперечно підтверджує наявність права власності на майно, що переходить у спадок. Зазначене свідоцтво є чинним та недійсним не визнано. Чинним законодавством України не передбачено права пенсійних органів на перегляд свідоцтв про право на спадщину, в тому числі і щодо застосування до таких свідоцтв положень п.14-4 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п.10 Затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 299 «Про деякі особливості виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Таким чином у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача, як спадкоємця на отримання всього належного їй спадкового майна, яке увійшло до складу спадщини. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законним та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. При зверненні до суду позивач звільнена від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи. Враховуючи повне задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved