Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача грошові кошти у валюті вкладу у загальному розмірі 104 804,33 доларів США та 17 550, 50 грн, що складається з суми депозитного вкладу, яка складає 51 000,00 доларів США за договором SAMDN25000735520316 від 29 травня 2013 року; суму процентів у розмірі 53 804, 33 доларів США за договором SAMDN25000735520316 від 29 травня 2013 року; 3% річних у розмірі 17 550, 50 грн за договором SAMDN25000735520316 від 29 травня 2013 року. В обґрунтування позову вказано, що 29 травня 2013 року [PERSON] підписала заяву № SAMDN25000735520316 про приєднання до публічного договору банківського рахунку ПАТ КБ «Приватбанк». 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди щодо цього договору, відповідно до якого було здійснено переведення боргу і по договору, укладеного із позивачем. Проте позивач зазначає, що не надавала згоди на переведення боргу ТОВ «ФК «Фінілон». 10 лютого 2017 року в позивача були викрадені документи щодо відкритого у банку депозитного рахунку, в результаті чого винна особа розпорядилася коштами на власний розсуд. В подальшому позивач зверталася до суду із позовами про визнання права власності на банківський вклад у сумі 51 000,00 доларів США на депозитному рахунку № [NUMBER] у АТ КБ «Приватбанк», проте судом було відмовлено у задоволенні вимог. Згодом позивач звернулася до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення коштів, проте відповідач листом повідомив про відмову від продовження строку дії договору та повернення коштів разом із відсотками. Таким чином, оскільки відповідачем не повернено вклад з процентами позивачу, позивач позбавлена права користуватися грошовими коштами, у зв`язку із чим була змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що банк не є належним відповідачем у справі, оскільки борг за депозитним договором № SAMDN25000735520316 від 29 травня 2013 року, який є предметом спору у даній справі, переведено на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з врахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Тому, на переконання відповідача, ТОВ «ФК «Фінілон» є боржником перед [PERSON] . Крім того, позивачем було надано невірний період нарахування 3 % річних за ст. 625 ЦК України, оскільки підставою для нарахування трьох відсотків річних є прострочення виконання (несвоєчасне або не виконання) боржником зобов`язання щодо повернення грошових коштів вкладнику. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 12 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 16 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 19 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному провадженні /а. с. 95-96/. 20 лютого 2025 року через Електронний суд надійшов відзив на позов /а. с. 104-114/. 03 червня 2025 року ухвалою суду у справі задоволено клопотання про витребування оригіналів заяв позивачки /а. с. 120-123, 126-128/. 01 липня 2025 року у судовому засіданні суд долучив до матеріалів справи адвокатський запит, адресований банку, і відповідь на нього. 01 липня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду /а.с. 136/. 01 липня 2025 року представник відповідача через Електронний суд направив відповідь на ухвалу про витребування доказів /а.с. 139/. 23 жовтня 2025 року представник відповідача через Електронний суд подав до суду розрахунок відсотків. Представник позивача Чекман М.П. в засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача Штронда А.М. в засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши думки представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 29 травня 2013 року позивачем підписана і подана заява № SAMDN25000735520316 про приєднання до публічного договору банківського рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі платіжного доручення № 2628892478 від 29 травня 2013 року про поповнення депозитного рахунку № [NUMBER] позивачем було внесено грошові кошти на суму 30 000, 00 доларів США. На підставі квитанції № SEP00015D8 від 11 вересня 2013 року було поповнено депозитний рахунок № [NUMBER] на суму 8 000, 00 доларів США. У подальшому позивач також поповнила свій депозитний рахунок № [NUMBER] , розміщений у ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 5 000, 00 доларів США та 8 000, 00 доларів США, відповідно до квитанцій № SEP00017В48 від 07 листопада 2013 року та № SEP00019А3 від 06 грудня 2013 року. Таким чином на депозитному рахунку № [NUMBER] тіло вкладу становить 51 000, 00 доларів США. 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди щодо цього договору. Відповідно до умов договору електронний додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі і по депозитному договору № SAMDN25000735520316 від 29 травня 2013 року, укладеного позивачем з банком. 10 лютого 2017 року, перебуваючи поблизу будинку № 45 по вул. Деміївській у місті Києві, підсудний [PERSON] розбив скло передніх лівих дверей автомобіля «Nissan», державний номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , та викрав навігатор «Novi», вартістю 10 000, 00 грн, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілій [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 10 000, 00 грн. 21 жовтня 2024 року [PERSON] через свого представника, адвоката Чекмана М.П. листом вих. № 2024/10/21-2 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про розірвання договору та повернення коштів. Листом № 20.1.0:0.0/7-241024/69836 від 28 жовтня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що 12 травня 2015 року банком вже була зареєстрована заява [PERSON] від 05 травня 2015 року про відмову від продовження строку дії договору № SAMDN25000735520316 від 29 травня 2013 року та повернення коштів за договором, разом із відсотками, а відтак договір вважається розірваним через два банківських дні з дня отримання такої заяви. У відповідь на адвокатський запит № 2024/11/06-1 від 06 листопада 2024 року АТ «КБ «Приватбанк» надав копію заяви [PERSON] від 05 травня 2015 року разом із копією поштового конверту зі штампом 05 травня 2015 року та копію відповіді банку від 18 травня 2015 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20150512/4887. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно із частиною першою 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У статті 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-247цс14 зроблено висновок про те, що повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів, внесених позивачем за договором банківського вкладу в доларах США є законними та обґрунтованими. Згідно з частиною першою статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. За приписами частин першої та шостої статті 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11. За змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання - повернення вкладу та процентів на суму вкладу, вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача трьох процентів річних та індексу інфляції за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання є обґрунтованими. За ст. 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання. Положення ст. ст. 3, 509, 625 ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на суму основного боргу (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17; постанова Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі № 916/2889/13). Як визначено у ч. ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Таким чином, суд вважає доведеним факт подання позивачем заяви про розірвання договору у травні 2015 року, виходячи з оцінки пояснень сторін та відсутності достатності доказів на користь позивача. Встановлено, що позивач звернулася із заявою, яка була отримана банком 12 травня 2015 року, з вимогою про повернення коштів та розірвання договору. Отже, через 2 банківських дні після отримання банком заяви позивача, спірні договори були розірвані, а саме, з 14 травня 2015 року. Таким чином, датою розірвання договору слід вважати 14 травня 2015 року. При цьому, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача не нараховані проценти за період часу з 29 травня 2013 року по 29 травня 2024 року у розмірі 53 804, 33 доларів США. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання». Отже, проценти за договорами можуть бути нараховані виключно в період дії договору, тобто до 14 травня 2015 року. За таких обставин, суд відхиляє наданий позивачем розрахунок невиплачених процентів та трьох відсотків річних за період з 29 травня 2013 року по 29 травня 2024 року та бере до уваги розрахунок відсотків, наданий представником відповідача, відповідно до якого: сума стягнення за відсотками за період з 29 травня 2013 року по 14 травня 2015 року становить 8899, 74 долара США; 3% річних з 25 жовтня 2024 року по 12 грудня 2024 року становить 240, 58 доларів США. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову у розмірі , стягується з відповідача в дохід держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial