Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.08.2025 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь кошти за\~ст.\~625\~ЦК України в загальній сумі 78464,60 грн., нараховані на суму заборгованостей за період невиконаних зобов`язань, а саме: три відсотки річних нарахованих на суму заборгованості розміром 154085,21 грн., за період з 02.08.2022 року по 28.07.2025 року в сумі 13867,67 грн.; інфляційні збитки нараховані на суму заборгованості розміром 154085,21 грн., за період з серпня 2022 року по червень 2025 року включно в сумі 52620,59 грн.; три відсотки річних нарахованих на суму заборгованості розміром 27754,93 грн., за період з 02.08.2022 року по 01.08.2025 року в сумі 2497,94 грн.; інфляційні збитки нараховані на суму заборгованості розміром 27754,93 грн., за період з серпня 2022 року по червень 2025 року включно в сумі 9478,40 грн. В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що постановою Апеляційного суду Одеської області від 03 травня 2018 року по справі № 520/8970/16-ц, яке набрало законної сили 03.05.2018 року, стягнуто з обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» (код ЄДРПОУ 38227841) на користь [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 94108,08 гривень, а також інфляційні втрати у розмірі 51947,66 гривень, 3% річних у розмірі 4370,22 гривень і судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 504,25 гривень за розгляд справи у суді першої інстанції і 2 155 гривень за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. 14 червня 2018 року, за для виконання вказаного рішення суду, судом було видано виконавчий лист №520/8970/16-ц про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в загальній сумі 154085,21грн., який в подальшому перебував на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Єгора Олексійовича, яким відкрито відповідне виконавче провадження 16 жовтня 2020 року, а закінчене у зв`язку з виконанням боржником даного рішення суду лише 28.07.2025 року. За наслідком чого, позивач вказує, що вищевказане рішення суду з виплати йому грошового зобов`язання відповідачем було виконано лише через сім років. За наслідком чого, позивач вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на свою користь грошові кошти за ст. 625 ЦК України, а саме 3 відсотків річних та інфляційні втрати за період прострочення відповідачем перед позивачем виконання грошового зобов`язання на суму 154085,21 грн., за період з 29.07.2025 року до 28.07.2025 року, що становить: інфляційні втрати в сумі 52620,59 грн. та 3 відсотки річних від простроченої суми у розмірі 13867,67 грн. Також позивач вказує, що у відповідача був наявний обов`язок перед позивачем зі сплати грошових коштів, стягнутих за рішенням Київського районного суду м. Одеса від 30.09.2020 року у справі № 947/24798/20, яке набрало законної сили 02.11.2020 року та яким стягнуто з ОК «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» на користь [PERSON] інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання в сумі 16574 грн. 47 коп., 3% річних від суми боргу в розмірі 10339 грн. 66 коп., судові витрати у вигляді судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. Разом з тим, як вказує позивач, Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» вказане судове рішення не виконав. У зв`язку з чим, позивач вказує, що внаслідок невиконання відповідачем тривалий час свого грошового зобов`язання перед позивачем зі сплати заборгованості в загальній сумі 27754,93 грн., яка стягнута на підставі вищевказаного рішення суду, позивач має право на стягнення з відповідача грошові кошти за ч.2 ст. 625 ЦК України нарахованих на вказану суму заборгованості за період невиконаного зобов`язань а саме з з 02.08.2022 року до 01.08.2025 року, які становлять: інфляційні втрати в сумі 9478,40 грн., 3 відсотки річних від простроченої суми у розмірі 2497,94 грн. Вищевказані обставини зумовили звернення позивача до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 05.08.2025 року було\~прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засіданні. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання призначене на 20.11.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, 19.11.2025 року від представника позивача до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Щодо сповіщення відповідача по справі, суд зазначає наступне. Як вбачається, відповідачем по справі є Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Левітана», код ЄДРПОУ 38227841. Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Як вбачається, згідно з приписами статті 14 ЦПК України, суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу. Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат. Відповідно до ч.8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є зокрема день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. За наслідком того, що відповідач є юридичною особою, на яку відповідно до статті 14 ЦПК України покладено обов`язок з реєстрації електронного кабінету у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, належним сповіщенням відповідача є скерування судової повістки, разом з копіями відповідних документів, до електронного кабінету відповідного учасника справи. Судом встановлено, що у відповідача - Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» наявний зареєстрований електронний кабінет, у зв`язку з чим судом здійснювалось сповіщення останнього про дату, час і місце розгляду справи, які скерування інших процесуальних документів, у тому числі копії ухвали про відкриття провадження по справі, в електронній формі до електронного кабінету відповідача. У відповідності до наявних в матеріалах справи довідок про доставку електронного документу вбачається, у тому числі, що: копію ухвали суду про відкриття провадження по справі доставлено до електронного кабінету відповідача 05.08.2025 року о 21:06:24; судова повістка про повідомлення про дату, час і місце проведення судового засідання призначеного на 20.11.2025 року о 14год.00 хв., доставлено 18.10.2025 року о 6:02:04. Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак у встановлений судом в ухвалі суду від 05.08.2025 року процесуальний строк відзив на позовну заяву не надав, проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження по справі не заперечував, жодних заяв чи клопотань до суду не надав, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~223\~ЦПК\~України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до статті 223 ЦПК України судом не встановлено. Приймаючи викладене,\~судом\~було\~ухвалено провести\~розгляд\~справи\~в судовому\~засіданні\~за\~відсутності сторін\~по\~справі,\~на\~підставі\~наявних документів\~в\~матеріалах\~справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №520/8970/16-ц за позовною заявою [PERSON] до обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» про стягнення надмірно сплачених грошових коштів. Рішенням\~Київського районного суду м. Одеси від 11.05.2017 року у позові відмовлено. Постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року скасовано. Позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» (код ЄДРПОУ 38227841) на користь [PERSON] (ІІН № [NUMBER] ) надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 94 108,08 гривень, а також інфляційні втрати у розмірі 51 947,66 гривень, 3% річних у розмірі 4 370,22 гривень і судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 504,25 гривень за розгляд справи у суді першої інстанції і 2 155 гривень за розгляд справи у суді апеляційної інстанції. Вказана постанова суду набрала законної сили 03.05.2018 року. За наслідком чого, у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов`язання зі сплати грошових коштів в загальній сумі 154085,21 грн., які стягнуті на підставі постанови апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, яка набрала законної сили. З метою виконання вказаного рішення суду, 14.06.2018 року Київським районним судом міста Одеси видано стягувачеві [PERSON] виконавчий лист №520/8970/16-ц про стягнення обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» (код ЄДРПОУ 38227841) на користь [PERSON] (ІІН № [NUMBER] ) грошових коштів в загальній сумі 154085,21 грн. На підставі вказаного виконавчого листа, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шипковим Є.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63328693. Вказане виконавче провадження ВП №63328693, з примусового виконання виконавчого листа №520/8970/16-ц, виданого 14.06.2018 року Київським районним судом міста Одеси, закінчено 28.07.2025 року за наслідком повного виконання боржником своїх обов`язків за вказаним виконавчим листом, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2025 року ВП №63328693. Також судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №947/24798/20 за позовною заявою [PERSON] до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» про стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов`язання. За наслідком розгляду вказаної справи, 30.09.2020 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Левітана» на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання в сумі 16574 грн. 47 коп., 3% річних від суми боргу в розмірі 10339 грн. 66 коп., судові витрати у вигляді судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. Вказаним рішенням суду встановлено, що станом на день вирішення даного спору рішення апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520\\8970\\16-ц про стягнення грошових коштів на користь [PERSON] боржником ОК «ЖБК «Левітана» не виконано. Також визначено, що нарахування за ст. 625 ЦК України здійснюються за період з 04.05.2018 року по липень 2020 року.\~ Вказане рішення суду набрало законної сили 02.11.2020 року. За наслідком чого, у відповідача перед позивачем виникло грошове зобов`язання зі сплати грошових коштів в загальній сумі 27754,93 грн., які стягнуті на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20. Позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем перед ним вищевказаних грошових зобов`язань, звернувся до суду з даним позовом про стягнення нарахувань з трьох відсотків річних та інфляційних втрат за статтею 625 ЦК України. Частиною 2\~статті 11 ЦК України\~визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Згідно частини першої\~статті 18 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею\~526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1\~ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням ст. 611 ЦК України, передбачено правові наслідки порушення зобов`язання. Частинами 1,\~2\~ст.\~612\~ЦК України\~встановлено,\~що\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц за змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Таким чином, у\~ст. 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа № 916/190/18) зазначено, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України\~сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.» У ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц /провадження № 14-241цс19/, від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18/провадження № 12-116гс19/, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18/провадження № 12-105гс19/). У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (справа №462/5025/20 викладений такий висновок щодо строку давності у спорі про стягнення коштів за\~ст. 625 ЦК України: «Апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Згідно з\~ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач (постанова Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 913/618/21). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене, судом встановлено, що постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, яка набрала законної сили, засвідчено наявність у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання зі сплати грошових коштів в загальній сумі 154085,21 грн., а також на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, яке набрало законної сили 02.11.2020 року, наявність грошового зобов`язання зі сплати грошових коштів в загальній сумі 27754,93 грн. Надаючи оцінку вказаним доказам, судом враховується, що відповідно до частини третьої\~статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»\~суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що надані до суду копії вказаних судових рішень відповідають оприлюдненим текстам цих рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень, є такими, що набрали законної сили. Також судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.09.2025 року внесено виправлення в рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.09.2020, ухваленого у цивільній справі №947/24798/20, та постановлено надалі по тексту рішення,\~назву відповідача\~замість Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Левітан», читати - Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Левітана». Надаючи оцінку вказаним доказам, судом враховується, що частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини другої\~статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Аналіз змісту зазначених постанов Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, зазначено що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. За наслідком викладеного, в силу положень процесуального законодавства, оскільки постанови апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, та рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, набрали законної сили, суд не піддає сумніву встановлені в його мотивувальній частині обставини та ухвалені судові рішення, за наслідком чого останні є належними доказами які підтверджують існування у відповідача перед позивачем грошових зобов`язань зі сплати грошових коштів у стягнутих судом розмірах. Як вже судом встановлено, з метою виконання постанови апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, судом 14.06.2018 року було видано відповідний виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у провадженні приватного виконавцем виконавчого округу Одеської області Шипковим Є.О. в межах виконавчого провадження ВП №63328693. Вказане виконавче провадження ВП №63328693, з примусового виконання виконавчого листа №520/8970/16-ц, виданого 14.06.2018 року Київським районним судом міста Одеси, закінчено 28.07.2025 року за наслідком повного виконання боржником своїх обов`язків за вказаним виконавчим листом, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2025 року ВП №63328693. Будь-яких доказів на підтвердження строків і порядку виконання вказаного рішення суду відповідачем до суду не надано. За наслідком чого суд вважає доведеними доводи сторони позивача, що виконання відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем, які стягнуті постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, виконані 28.07.2025 року. Як вказує позивач, грошові зобов`язання зі сплати коштів, які стягнуті рішенням Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, відповідачем не виконані. Будь-яких доказів на підтвердження сплати коштів на виконання рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, відповідачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Отже, судом встановлено, що виходячи з меж позовних вимог в частині визначених позивачем періодів для стягнення нарахувань за статтею 625 ЦК України, мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання зі сплати грошових коштів за постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц у період з 29.07.2022 року по 27.07.2025 року включно, тобто по день фактичного виконання рішення суду у відповідності до наявних в матеріалах справи доказів, а також невиконання грошового зобов`язання зі сплати грошових коштів за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, у період з 02.08.2022 року по 01.08.2025 року. Судом також враховується, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), здійснено висновок, що у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами\~закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначено, що аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц також звернула увагу, що у вказаній постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі\~№ 6-2491цс15, за яким дія\~статті 625 ЦК України\~поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята\~статті 11 ЦК України\~не дає підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. За наслідком чого Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення\~статті 625 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених\~законом, а також угод, які не передбачені\~законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Одночасно судом враховується, що враховуючи положення ч. 2\~ст. 625 зазначеного Кодексу, нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18. Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі\~№ 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Приймаючи викладене, оскільки у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, оскільки внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобов`язань зі сплати на користь позивача грошових коштів, а саме: у загальному розмірі 154085,21грн., стягнуті постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, яка набрала законної сили 03.05.2018 року, прострочення виконання яких мало місце у період починаючи в межах заявлених вимог з 29.07.2022 року по 27.07.2025 року тобто до дня виконання рішення суду; у загальному розмірі 27754,93 грн., стягнуті рішенням Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, яке набрало законної сили 02.11.2020 року, невиконання чого мало місце починаючи в межах заявлених вимог у період з 02.08.2022 року по 01.08.2025 року, суд вважає, що позовні вимоги\~про стягнення трьох відсотків та інфляційних втрат нарахованих на вищевказані розміри заборгованості за вказані періоди невиконання грошових зобов`язань згідно з положеннями частини 2\~статті 625\~ЦК України є обґрунтованими та підставними. Разом з тим, позивачем необґрунтовано визначено строк нарахування трьох відсотків річних на суму простроченого виконання грошового зобов`язання за постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц на день фактичної сплати 28.07.2025 року. З огляду на викладене, в межах заявлених позовних вимог, суд перевіряючи поданий до суду позивачем розрахунок трьох відсотків річних розрахованих на суму простроченого виконання грошового зобов`язання зі сплати коштів в сумі 154085,21 грн., стягнутих за постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, однак в межах періоду з 29.07.2022 року по 27.07.2025 року включно, виходячи з формули: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, вважає обґрунтованим розрахунок в сумі 13855,00 грн. Перевіряючи подані позивачем до суду розрахунку заборгованості: інфляційних втрат розрахованих на суму простроченого виконання грошового зобов`язання зі сплати коштів в сумі 154085,21 грн., стягнутих за постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, за період з серпня 2022 року по червень 2025 року включно, що становить в загальній сумі 52620,59 грн.; трьох відсотків річних розрахованих на суму невиконаного грошового зобов`язання зі сплати коштів в сумі 27754,93 грн., стягнутих за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, яке набрало законної сили 02.11.2020 року, за період з 02.08.2022 року по 01.08.2025 року включно, виходячи з формули: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, в загальній сумі 2497,97 грн.; інфляційних втрат розрахованих на суму невиконаного грошового зобов`язання зі сплати коштів в сумі 27754,93 грн., стягнутих за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, яке набрало законної сили 02.11.2020 року, за період з серпня 2022 року по червень 2025 року включно, що становить в загальній сумі 9478,40 грн.; - суд вважає їх вірно розрахованими та приймаються судом. Відповідачем не надано заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості, як і не доведено, що невиконання зобов`язань по сплаті вказаних коштів сталося не з його вини. Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача за наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати грошових коштів: за постановою апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року по справі №520/8970/16-ц, трьох відсотків річних за період з 29.07.2022 року по 27.07.2025 року включно, в сумі 13855,00 грн. та інфляційних втрат за період з серпня 2022 року по червень 2025 року включно, в сумі 52620,59 грн.; за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 30.09.2020 року по справі №947/24798/20, трьох відсотків річних за період з 02.08.2022 року по 01.08.2025 року включно, в сумі 2497,97 грн. та інфляційних втрат за період з серпня 2022 року по червень 2025 року включно, в сумі 9478,40 грн.; що в загальній сумі становить 78451,96 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача пропорційно до частини задоволених позовних вимог підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору 1210,95 грн., що дорівнює 99,98% до частини задоволених позовних вимог (78451,96*100/78464,60=99,98; 99,98*1211,20/100=1210,95). На підставі викладеного,

Outcome: partial