Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

Представник ПАТ «Черкаське хімволокно» в особі ВП «Черкаська ТЕЦ» Поліщук А.Б., який діє на підставі довіреності №220 від 11.01.2024, звернувся до суду з позовом, в якому, з врахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 8 885,87 грн., три відсотки річних 812,09 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 166,47 грн., що разом складає суму коштів 11\~864,43 грн. Також в позові заявлено вимогу про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 3\~028 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що за відповідачами обліковується заборгованість в розмірі 8 885,87 грн. з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, що надавались в період часу з 01.01.2019 по 01.11.2025 до житла за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідачі в добровільному порядку не здійснювали належним чином оплати послуг позивача, то позивач вимагає стягнути відповідну суму заборгованості в повному обсязі з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, які обчислені за період до січня 2022 року. Відповідачі заперечили проти позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилались на безпідставне нарахування позивачем вартості послуг з гарячого водопостачання без врахування показників лічильників обліку гарячої води. 04.04.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 01.05.2025 судом ухвалено заочне рішення про задоволення позову в повному обсязі. 22.09.2025 за результатом розгляду заяви відповідачів від 10.06.2025 про перегляд заочного рішення суд постановив ухвалу про скасування заочного рішення від 01.05.2025 та призначив справу до розгляду в судовому засіданні. 21.10.2025 від відповідачів надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідачі просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, що позивач не довів належними доказами існування заборгованості у заявленому розмірі та за відповідний період. В обґрунтування своїх заперечень відповідачі посилаються на ненадання позивачем належного та деталізованого розрахунку заборгованості, який би чітко визначав період її утворення (до чи після початку введення режиму воєнного стану в Україні). Відповідачі зазначають, що до закінчення дії режиму воєнного стану позивач не має права в судовому порядку вимагати стягнення з відповідачів заборгованості з оплати послуг, що були нараховані у період воєнного стану. Додатково відповідачі посилаються на неправомірність вимог про стягнення штрафних санкцій за прострочення сплати заборгованості, посилаючись на положення Закону України №530-ІХ від 17.03.2020. 06.11.2025 представником позивача Давиденко В.Ю., який діє на підставі довіреності №288 від 07.10.2025, подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій позовні вимоги викладено в редакції, що стала предметом судового розгляду. 10.11.2025 відповідачами подано до суду доповнення до заперечень проти позовних вимог, в яких, з посиланням на постанову КМУ №206 від 05.03.2022, акцентується увага на неправомірності вимог позивача про стягнення в судовому порядку заборгованості з оплати комунальних послуг, які надавались в період дії режиму воєнного стану. Представник позивача Давиденко В.Ю. в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснив, що внаслідок того, що відповідачі здійснювали платежі з оплати комунальних послуг нерегулярно та не у повному обсязі, то по їх особовому рахунку виникла заборгованість. Зауважив, що оскільки послуги фактично надавались до помешкання відповідачів, то вони солідарно зобов`язані сплатити нарахований борг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення. Зазначив, що наявні у помешканні відповідачів лічильники обліку гарячої води не проходили своєчасної повірки, внаслідок чого в період з червня 2020 року по вересень 2021 року нарахування вартості послуги з гарячого водопостачання здійснювалось за нормативами споживання на дві особи. Після повірки відповідних лічильників, з жовтня 2021 року, вартість послуги з гарячого водопостачання нараховувалась за показниками таких лічильників. Додатково зауважив, що відповідачі не звертались до позивача із заявою про перерахунок розміру нарахувань вартості послуги з гарячого водопостачання. Відповідачка [PERSON] , діючи у своїх інтересах та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 27.05.2016, в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Пояснила, що у квартирі наявні два лічильника гарячої води, які своєчасно проходили повірку і вона передавали показники таких лічильників позивачу, але позивачем безпідставно не брались до уваги такі показники та здійснювались нарахування за нормативами споживання. Зазначила, що сума боргу виникла внаслідок неправомірного нарахування позивачем вартості послуги з гарячого водопостачання, оскільки якщо брати до уваги показники лічильників, то ніякої заборгованості немає. Зауважила, що сума сплачених нею на користь позивача коштів, в якості оплати комунальних послуг, повністю перекриває суму заборгованості, що нарахована за період до початку режиму воєнного стану, а відтак в будь-якому випадку позивач не має права в судовому порядку вимагати погашення заборгованості зі сплати платежів, що нараховані в період дії режиму воєнного стану. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: [ADDRESS] (далі Квартира [ADDRESS] ), є житловою квартирою загальною площею 63кв.м., в якій проживають відповідачі. ПАТ «Черкаське хімволокно», в особі відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ», на підставі рішень виконавчого комітету Черкаської міської ради №520 від 24.05.2000 та №1480 від 31.10.2007 є надавачем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання до житла за адресою: [ADDRESS] . Облік розміру нарахувань та оплати вартості комунальних послуг, що надаються до житла відповідачів позивачем, останнім здійснюється по особовому рахунку № [NUMBER] . 30.10.2008 між позивачем та [PERSON] був укладений договір №8974 про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води. Натомість після набрання чинності Законом України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами не укладалось в письмовій формі договору про надання послуг з постачання теплової енергії. В квартирі відповідачів відсутній лічильник теплової енергії у зв`язку з чим позивач здійснював нарахування вартості послуг на підставі затверджених тарифів пропорційно опалювальній площі квартири з урахуванням показників загальнобудинкового лічильнику обліку теплової енергії. Для обліку обсягу споживання гарячої води у квартирі відповідачів наявні два лічильника № [NUMBER] у приміщенні ванної кімнати; №341542 кухня. У зв`язку з наявністю відповідних лічильників позивачем здійснювалось нарахування вартості послуг гарячого водопостачання за показниками таких приладів, окрім періоду часу з липня 2020 року по вересень 2021 року включно, оскільки у такий період нарахування здійснювались за нормативами споживання гарячої води на дві особи. Зазначені обставини справи, окрім їх часткового підтвердження відповідними письмовими доказами, повністю визнаються сторонами і не викликають у суду сумніву у їх достовірності, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. Згідно наданого позивачем листа-розрахунку за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01.11.2025 обліковується заборгованість з оплати послуг з постачання теплової енергії в розмірі 8\~885,87 грн., яка складається з наступних сум заборгованостей: централізоване опалення 3 019,72 грн.; гаряче водопостачання 5 836,47 грн.; внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку комунальних послуг з постачання теплової енергії 29,68 грн. У зв`язку з відмовою відповідачів в добровільному порядку здійснити погашення заборгованості з оплати послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу виконання грошового зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Житлового кодексу України (далі - ЖК), Закону України від 09.11.2017 №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №2189), Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 (далі Правила №630), Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1182 від 11.12.2019 (далі Правила №1182), Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №830 від 21.08.2019 (далі Правила №830) тощо. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи предмет спору у даній справі, саме до обов`язку позивача як надавача послуг належить обов`язок доказування обставин щодо розміру заборгованості відповідачів та обґрунтованості здійснених ним нарахувань. Відповідно до ст. 67 ЖК плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону №2189 ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189 споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 12 Закону №2189 передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Беручи до уваги положення ст.ст. 13, 14 Закону №2189, в контексті положень п. 1 ч. 2 ст. 7, п. 1, 2 ч. 2 ст. 8, ч. 1, 2 ст. 12 Закону №2189 суд доходить висновку, що спірні правовідносини, починаючи з 11.02.2020 і по теперішній час, регулюються між сторонами на умовах типових договорів про надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, передбачених Правилами №1182 та Правилами №830. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач здійснював надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання до житла відповідачів. Нарахування вартості послуг здійснювалось позивачем на підставі тарифів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому розмір платежів з оплати послуг централізованого опалення здійснювався з урахуванням опалювальної площі житлового приміщення, а гарячого водопостачання здебільшого за показниками лічильника обліку споживання гарячої води, тобто у відповідності до п. 20, 21 Правил №630, п. 8 Правил №1182, п. 24 Правил №830. Загалом порядок нарахування та розмір нарахованих платежів з оплати вартості послуг позивача, а також факт надання таких послуг належної якості відповідачами не оспорюється. В той же час аналіз доводів сторін свідчить, що спір між сторонами обумовлений оспорюванням відповідачами правомірності дій позивача щодо обґрунтованості нарахувань вартості послуги з постачання гарячої води протягом періоду з липня 2020 року по вересень 2021 року включно, оскільки в цей період часу відповідні нарахування здійснювались позивачем за нормативами споживання, а не за показниками лічильників гарячої води, які встановлені в помешканні відповідачів. При цьому в судовому засіданні представник позивача пояснив, що відповідні дії позивача зумовлені закінченням строку повірки лічильників обліку гарячої води. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до пп. 3 п. 4 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №315 від 22.11.2018 (далі Методика), для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу. Згідно з Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1747 від 13.10.2016 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями» міжповірочний інтервал лічильників води складає чотири роки. Відповідно до пп. 12 п. 48 Правил №1182 виконавець зобов`язаний контролювати дотримання установлених міжповірочних інтервалів для засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною вузлів комерційного обліку, а у разі укладення індивідуального договору або індивідуального договору з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем - вузлів розподільного обліку. Згідно з п. 7 Порядку подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку, обслуговування та ремонт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2015 №474 (далі Порядок №474), виконавець не пізніше ніж за місяць до настання строку проведення періодичної повірки засобу вимірювальної техніки або протягом трьох робочих днів з дня отримання відомостей про необхідність його ремонту інформує про це споживача шляхом надсилання повідомлення за формою згідно з додатком 1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення або через цифрову інтегровану інформаційно-аналітичну систему «Єдина платформа житлово-комунальних послуг» (далі - Єдина платформа) (за наявності електронних кабінетів у споживача та виконавця) з автоматичним підтвердженням факту доставки та отримання повідомлення, або в інший спосіб, що підтверджуватиме отримання його споживачем. Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що саме виконавець (постачальник комунальної послуги) зобов`язаний контролювати строк проведення періодичної повірки засобів вимірюваної техніки, що використовуються споживачем для обліку обсягу спожитих комунальних послуг, та повідомляти споживача про необхідність проведення відповідної повірки. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що в період до липня 2020 року позивачем приймались від відповідачів показники лічильників обліку споживання гарячої води і нарахування її вартості здійснювались відповідно до таких показників. Відповідачкою надано суду акти, складені контролером служби обліку реалізації води і стоків КП «Черкасиводоканал», відповідно до яких наявні у помешканні відповідачів лічильники обліку гарячої води пройшли повірку 15.12.2018, а згодом 23.09.2021. Станом на 15.12.2018 показники лічильників гарячої води становили 381,4 куб.м. (ванна) та 200,1куб.м. (кухня), а станом на 23.09.2021 381,4куб.м. (ванна) та 208 куб.м. (кухня) /а.с. 100, 101/. Аналіз таких відомостей свідчить, що за період з січня 2019 року по вересень 2021 року відповідачами було спожито 8куб.м. гарячої води. Згідно з квитанцією, що направлялась позивачем на адресу відповідачів для оплати вартості послуг з постачання теплової енергії за серпень 2021 року, вартість послуги з постачання гарячої води розраховувалась позивачем за нормативом споживання 3,5куб.м. на одну особу за тарифом 85,05грн/куб.м. і обчислена на двох осіб. Отже щомісячне нарахування вартості послуги з постачання гарячої води склало 595,36грн. (85,05грн/куб.м. * 3,5куб.м * 2 особи) /а.с. 103/. Аналіз наданого позивачем розрахунку заборгованості (лист-розрахунок) по о/р [NUMBER] свідчить, що за період з липня 2020 року по вересень 2021 року (15 місяців) позивачем здійснювалось щомісячне нарахування вартості послуги гарячого водопостачання в розмірі 595,36грн., а відтак загалом за такий період сума нарахувань складає 8\~930,40 грн. (595,36грн/міс. * 15 місяців). При цьому за період з січня 2019 року по вересень 2021 року включно загальна сума нарахувань вартості послуги ГВП складає 10\~626,30 грн. Натомість, враховуючи показники лічильників обліку гарячої води, які підтверджуються актами про повірку таких лічильників, за такий період часу відповідачами спожито 8куб.м. гарячої води, що за тарифом 85,05грн/куб.м., складає суму 680,40 грн. Суд бере до уваги, що позивачем періодично здійснювались перерахунки обсягу нарахувань вартості послуг. Зокрема, відповідно до листа-розрахунку, у січні 2022 року обсяг вартості послуг, що була нарахована позивачем до сплати, внаслідок здійснення перерахунку був зменшений на 1213,34 грн., у грудні 2022 року 1 069,94 грн. тощо. При цьому з наданого позивачем листу-розрахунку неможливо виокремити причину здійснення таких перерахунків та виокремити щодо якого виду послуг та якого періоду стосуються такі перерахунки. Натомість, аналіз взаєморозрахунків по особовому рахунку № [NUMBER] свідчить, що загалом внаслідок всіх операцій (нарахування, перерахунок, оплата) по всім видам послуг позивача (централізоване опалення, ГВП та внески) за період з січня 2019 року по жовтень 2025 року включно за особовим рахунком відповідачів станом на 01.11.2025 обліковується заборгованість в розмірі 8\~885,87 грн. В той же час очевидним є те, що нарахування вартості послуги ГВП за період з липня 2020 року по вересень 2021 року в сумі 8\~930,40 грн. не обґрунтовано належним чином з боку позивача. В цьому контексті слід зауважити, що цивільні правовідносини регулюються на засадах добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК). У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначеної вимоги закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК). Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ)/2021). Отже слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності, а відтак може бути підставою для відмови у захисті цивільних прав та інтересів такої особи. На переконання суду поведінка позивача у даному випадку має ознаки суперечливості та недобросовісності, оскільки посилаючись на відсутність належної повірки лічильників гарячої води, позивачем всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду доказів того, що ним відповідно до п. 7 Порядку №474 вживались заходи для інформування відповідачів про необхідність проведення періодичної повірки лічильників. Натомість обставини спірних правовідносин свідчать, що в період до червня 2020 року та в період з жовтня 2021 року позивачем приймались показники наявних у квартирі відповідачів лічильників обліку гарячої води, тобто враховувались результати повірки таких лічильників на підставі відповідних актів, які складались контролером служби обліку реалізації води і стоків КП «Черкасиводоканал». Будь-яких доказів того, що відповідні лічильники неналежним чином проходили повірку або того, що мали місце факти несанкціонованого втручання в роботу таких лічильників з боку споживача в період часу з 15.12.2018 до 23.09.2021 (період між повірками лічильників), суду не надано, а відтак позивачем не обґрунтовано належним чином підстави нарахування відповідачам вартості послуг з ГВП за період з липня 2020 року по вересень 2021 року на суму 8\~930,40 грн. Б еручи до уваги, що станом на 01.11.2025 за особовим рахунком № [NUMBER] обліковується розмір заборгованості з оплати послуг позивача в сумі 8\~885,87 грн., а позивачем не доведено правомірність нарахувань на суму 8\~930,40 грн., то наразі відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості з оплати послуг позивача. При цьому суд зауважує, що в контексті обсягу наданих сторонами суду доказів, суд не має можливості об`єктивно оцінити стан взаєморозрахунків між сторонами з оплати послуг постачання теплової енергії та констатувати відсутність за відповідачами заборгованості з оплати конкретних видів послуг (опалення, ГВП, внески). В той же час позивач не позбавлений можливості з урахуванням доводів, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення, самостійно провести повний перерахунок здійснених ним нарахувань, які стосуються періоду часу з липня 2020 року по вересень 2021 року, та вжити заходів для належного обліку взаєморозрахунків з відповідачами. Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення компенсаційних нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК (інфляційні нарахування та три відсотки річних), є похідними від вимог про стягнення основної суми боргу, то вони також не підлягають задоволенню. Беручи до уваги вищевикладене суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому при вирішенні даного спору, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. Враховуючи висновки суду по суті спору, то суд не вбачає необхідності надання оцінки іншим доводам сторін, оскільки це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення та не має значення для правильного вирішення спору, а отже не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідні судові витрати по справі складаються із витрат, понесених позивачем з оплати судового збору в розмірі 3\~028 грн., а також витрат відповідачів з оплати судового збору в розмірі 605,60 грн. за подання заяви про перегляд заочного рішення суду. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Стосовно витрат відповідачів, то варто звернути увагу, що відмова у задоволенні позову обумовлена тим, що позивачем не доведено того, що облікована ним станом на 01.11.2025 заборгованість в розмірі 8\~885,87 грн. була ним правомірно нарахована. В той же час на момент відкриття провадження у справі розмір облікованої позивачем суми заборгованості складав 14\~703,98 грн., а зменшення розміру позовних вимог зумовлено тим, що відповідачами після ухвалення судом заочного рішення щомісячно здійснювались на користь позивача платежі з погашення заборгованості минулих періодів, оскільки розмір платежів значно перевищував поточні нарахування. При цьому здійснення судом розгляду справи в заочному порядку обумовлено неналежним ставленням відповідачів до своїх процесуальних обов`язків. За таких обставин, беручи до уваги зміст принципу пропорційності цивільного судочинства, на підставі ч. 9 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти судові витрати відповідачів на них самих, а відтак понесені ними судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed