Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~01.09.2025 представник позивача ТОВ "КЕЙ -\~КОЛЕКТ" звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення з них на користь позивача солідарно 3% річних в сумі 95 668,40 грн та інфляційних витрат в сумі 315 502,69 грн та судових витрат. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог вказано, що 17.04.2008 з [PERSON] було укладено кредитний договір № 11335136000 за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 78 000 доларів США, що в еквіваленті на день видачі кредиту за курсом НБУ становить 393 900 грн. Одночасно між банком на [PERSON] був підписаний договір поруки, згідно якого останній зобов`язався перед АКІБ «Укрсиббанк» відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникатимуть з договору про надання споживчого кредиту. 30.09.2010 Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області у справі № 2-303/10 ухвалено рішення, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ«Укрсиббанк» в особі Житомирського управління АКІБ «Укрсиббанк» 650 623,56 грн, еквівалент 81 531,77 доларів США. 12.12.2011 між ПАТ«Укрсиббанк», який є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк» та ТОВ "КЕЙ -\~КОЛЕКТ" був укладений договір факторингу, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11335136000 від 17.04.2008 та відповідного договору поруки. На сьогоднішній день відповідачами рішення суду про стягнення кредитної заборгованості в повній мірі не виконано, залишок боргу становить 650 623,56 грн, а тому відповідно до\~ст.625 ЦК України, з урахуванням вимог Постанови КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року щодо продовження строків позовної давності на строк дії карантину з 12.03.2020 року до 30.06.2023\~року, Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~щодо можливості списання кредитодавцем неустойки (штрафу та пені), нарахованої включно до 24 лютого 2022 року, просить стягнути з відповідачів 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 02.04.2017 по 23 лютого 2022 року, що становить 95 668,40 грн, а також інфляційні витрати за цей же період в сумі 315 503,69 грн. Позивач як новий кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми 3 % річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, до повного виконання грошового зобов`язання. 03.09.2025 прийнято до розгляду судом даний позов, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не прибули. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В письмовій заяві представник позивача просив справу розглянути у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. У встановлений строк відповідач не подав відзив на позов та заперечень щодо розгляду справи в спрощеному провадженні. 23.09.2025 від відповідача [PERSON] надійшло письмове заперечення, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні повністю. Вказав про те, що борг перед банком погашено, шляхом продажу заставленого майна. Також вказав про пропуск строку звернення до суду. Інших заяв та клопотань не надходило. Відповідно до вимог ч.1\~ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін за наявних у справі доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд доходить наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК Українизавданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1ст.\~13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ч. 1ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до положень статей525,526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок\~передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ч.1 ст.513 ЦК України\~правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч.2 ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.\~Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст.517 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника)\~(ч.1 ст. 1077 ЦК України). За вимогами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом установлено, що заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.09.2010, яке набрало законної сили, ухвалено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» в особі Житомирського управління АКІБ «Укрсиббанк» (кор. рахунок 32009100100 в ОПЕРУ Харківського обласного управління НБУ МФО 351005 код 09807750 ) 650 623,56 грн., еквівалент 81 531, 77 доларів США, з яких: 591 315,53 грн., еквівалент 74 099,69 доларів США, заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість по кредиту з листопада 2008 р. по вересень 2009 р. - 51 867,53 грн. (еквівалент - 6 499,69 доларів США); 53 509,57 грн., еквівалент 6 705,46 доларів США, заборгованість по відсоткам; 3 786,86 грн., еквівалент 474,54 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; 2 011,60 грн., еквівалент - 252,08 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам, стягнути також по 850 грн. судового збору з кожного та по 60 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи з кожного, сплачених позивачем при подачі позову до суду. 12.12.2011\~ між\~ПАТ «Укрсиббанк»\~та \~ позивачем\~ТОВ "КЕЙ\~-\~КОЛЕКТ" було укладено Договір Факторингу № 1, відповідно до якого позивач набув право вимоги до відповідачів [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором № 11335136000 від 17.04.2008 та відповідним договором поруки. Відповідно до копії реєстру прав вимоги та копії повідомлення про відступлення прав вимоги АТ «Укрсиббанк» від 15.12.2011, що адресована відповідачам у справі, за останніми рахується заборгованість у розмірі 109 693,10 грн Натомість із довідки позивача від 18.08.2025 вбачається, що на момент виготовлення даної довідки відповідачами не було погашено заборгованість за вище вказаним рішенням суду та наявний залишок заборгованості становить 650 623,56 грн. Звертаючись з позовом про стягнення відповідно до\~ст.625 ЦК України\~3% річних та інфляційних витрат за період з 02.04.2017 по 23 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року на суму боргу 650 623,56 грн, стягнутої за рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.09.2010, ТОВ "КЕЙ - КОЛЕКТ" вказувало, що відповідачі вказане рішення суду не виконали та борг не повернули. При цьому відомості про хід виконання вказаного рішення суду позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні. Доказів того, що на час розгляду справи виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення суду знаходиться у стадії виконання, або відомостей щодо подання звернення у встановлені законом строки до примусового виконання вказаного рішення суду представником позивача суду не надано. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2023 у справі №554/9126/20 (провадження №61-13760сво21) зазначено, що тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625\~ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18). Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі №285/3536/20 (провадження №61-261св22). Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі №753/369/21 (провадження №61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст.\~625\~ЦК України у натуральному зобов`язанні. Таким чином, оскільки позивач не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, відтак він втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що 3% річних та інфляційні втрати були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявленої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Таким чином, у задоволенні позову ТОВ "КЕЙ - КОЛЕКТ" про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості слід відмовити, оскільки нараховані до вимог, які існують в натуральному зобов`язанні. Крім цього, перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ч. 2 ст.\~625\~ЦК України на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625\~ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. \~ \~ \~ \~Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625\~ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. В ході розгляду справи було встановлено, що доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, зокрема, після ухвалення судового рішення, та фактичного неповернення коштів в рамках відкрито виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення, стороною позивача суду надано не було. Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до\~ст.1\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» (далі\~Закон) визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб)\~це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню. Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого документу, що видається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. За загальними правилами, виконання рішення суду здійснюється державним виконавцем на підставі виконавчого документу за заявою стягувача. Пред`явлення виконавчого документа до виконання є правом стягувача та свідчить про його намір отримати виконання за рішенням суду. Разом з тим, пред`явивши вказаний позов, позивачем не надано жодних доказів наявності протиправного невиконання (неналежного виконання), судового рішення від 30.09.2010, за яким на користь первісного кредитора були стягнуті кошти з огляду на неналежне виконання відповідачами договірних зобов`язань, а також початку строку, з якого зобов`язання уважається простроченим, саме з 02.04.2017, а тому пред`явлені позовні вимоги за наведених в позові підстав, на думку суду, є передчасними. Також з наданих представником позивача доказів судом вбачаються розбіжності щодо визначення простроченої суми заборгованості. Зокрема стороною позивача заявлено суму 650 623,56 грн, натомість з копії реєстру прав вимоги та копії повідомлення про відступлення прав вимоги АТ «Укрсиббанк» від 15.12.2011, що адресована відповідачам у справі, за останніми рахується заборгованість у розмірі лише 109 693,10 грн. \~ \~ \~ \~При цьому суд також звертає увагу, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат на суму боргу, визначеному в іноземній валюті є, крім того, безпідставними. \~ \~ \~ \~Так Верховний суд неодноразово звертав увагу, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (див. висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц). \~ \~ \~ \~За\~статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. \~ \~ \~ \~Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті-гривні. \~ \~ \~ \~Відповідно до правового висновку, зазначеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного Банку України не вважається належним виконанням. \~ \~ \~ \~Норми ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. \~ \~ \~ \~Відтак, ураховуючи, що кредитним договором № 11335136000\~від 17.04.2008 сума позики визначена в іноземній валюті, заборгованість за яким стягнута рішенням суд , вимоги позивача щодо стягнення інфляційних витрат на суму боргу за цим договором не ґрунтуються на вимогах Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). З огляду на викладене, виходячи з принципу диспозитивностї цивільного судочинства, приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами факт протиправного невиконання (неналежного виконання), фактичного ухилення відповідачів від виконання зобов`язання, зокрема неналежного виконання рішення суду, неповернення коштів за укладеним договором після його ухвалення, суми боргу, того факту, що позивач на час розгляду даної справи не втратив право на примусове стягнення з відповідача основної суми боргу на підставі рішення суду, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості вирішити питання про обґрунтованість заявленої позовної вимоги, тому достатніх підстав для стягнення із відповідачів на користь позивача 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд не вбачає, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо позиції відповідача про пропуск позивачем трирічного строку для пред`явлення даного позову до суду, то суд вказує, що у зв`язку із запровадженням карантинних заходів в країні та впольшому введення воєнного стану, строк позовної давності не пропущено. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed