Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Таргоній В.М., звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного товариства «Українська залізниця» в якій просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 150 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Стислий виклад позиції сторін. В обгрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Таргоній В.М., покликається на те, шо 18.09.2020 близько 10 год 00 хв в с. Покрівці, Жидачівського району, Львівської області вантажний поїзд №ВЛ-101492 сполученням Стрий-Ходорів під керуванням машиніста [PERSON] скоїв наїзд на [PERSON] , який внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження та доставлений в медичний заклад з діагнозом ампутація нижньої кінцівки. Внаслідок тяжкого ушкодження здоров`я позивачу було спричинено моральну шкоду. Внаслідок наїзду позивач зазнав надзвичайного стресу та страху за своє життя, а також сильного фізичного болю пов`язаного з ампутацією ноги. Позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Його сталий життєвий уклад порушений і він змушений пристосовуватись до нових реалій. [PERSON] змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя Згідно висновку МСЕК позивачу протипоказана праця з тривалою ходьбою і стоянням. Він більше не може повноцінно реалізовувати себе в побуті та самостійно забезпечувати свою діяльність в тій мірі, в якій міг до ДТП. В зв`язку з цим змушений часто звертатись за сторонньою допомогою, що повністю змінює життя та додає моральних страждань. Позивачу було встановлено другу групу інвалідності, а після переогляду третю. Група інвалідності встановлена безтерміново, оскільки жодні зусилля не зможуть відновити попередній стан. Важливим фактором є те, що позивачу на момент травмування було лише 26 років, тобто він міг розраховувати на тривале і активне життя. Після ДТП позивачу довелось повністю змінити звичний спосіб життя. Психологічний дискомфорт в зв`язку з втратою працездатності та потребою в сторонній допомозі. Втрата ніг суттєво вплинула на психічний стан позивача. Він переживає постійний дискомфорт, біль та втрату функціональності, що призводить до значного зниження якості життя та психологічного стресу. Позивач за професією машиніст і їхав після зміни. Позивачу завдано непоправної шкоди, його нормальне життя потребує тривалого відновлення, отже позивачу потрібно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що позивач зазнав значного фізичного болю, травма надовго змінила життя позивача у всіх сферах, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 150 000 гривень. Такий розмір на думку представника позивача є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя. 27.06.2025 представником відповідача АТ «Укрзалізниця» Бухеником І.Б. подано відзив на позовну заяву у якому останній просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 150 000,00 грн моральної шкоди повністю та у випадку, якщо суд дійде висновку про наявність підстав на відшкодування моральної шкоди, зменшити заявлений розмір такої шкоди до розміру, який буде відповідати вимогам розумності, справедливості, виваженості та пропорційності з урахуванням всіх обставин цієї справи. В обґрунтування поданого відзиву представник відповідача АТ «Укрзалізниця» Бухеник І.Б. зазначає, що кримінальне провадження закрито слідчим в порядку п. 2 ч. 1 ст.284 КПК України, у зв`язку із чим, зазначена постанова про закриття кримінального провадження не є процесуальним рішенням суду. У зв`язку із цим, обставини згідно із постановою слідчого не наділені ознаками преюдиціальності по відношенню до обставин справи, що розглядається в розумінні ч. 5, 6 ст. 82 ЦПК України, а відтак підлягають доказуванню в загальному порядку. Враховуючи те, що у справі відсутні будь-які інші докази, які б підтверджували виникнення у Позивача тілесних ушкоджень саме внаслідок наїзду на нього поїзда, а також те, що згідно із постановою слідчого, безпосередніх обставин заподіяння таких ушкоджень працівники локомотивної бригади не бачили, а сам позивач не пам`ятає, факт наявності причинного зв`язку між дією джерела підвищеної небезпеки та виникненням моральної шкоди є не доведеним. Згідно із постановою слідчого на яку посилається позивач, члени локомотивної бригади (машиніст [PERSON] та помічник машиніста [PERSON] ) пояснили, що [PERSON] не дочекавшись повної зупинки поїзда самовільно зіскочив з локомотива та впав за посадкову платформу на колію. При цьому, залишення [PERSON] локомотива в такий спосіб відбулось самовільно, тобто без відома та домовленості про це з членами локомотивної бригади. Згідно із змістом постанови слідчого, 18.09.2020 після закінчення зміни [PERSON] повертався додому у спосіб слідування в кабіні локомотива попутного вантажного поїзда під управлінням локомотивної бригади, у складі машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] . Вказане свідчить про наявність у позивача в цей момент статусу пасажира та поширення у зв`язку із цим на нього вимог зазначених норм Правил безпеки від 19.02.1998 № 54. Поряд з цим, згідно із наказом від 10.01.2018 № 20/ос, станом на 18.09.2020 позивач був працівником АТ «Укрзалізниця» на посаді помічника машиніста електровоза. Отже, підстави позову на яких ґрунтуються позовні вимоги свідчать про те, що перебуваючи на об`єкті залізничного транспорту та будучи працівником відповідача, [PERSON] самоусунувся від безпосереднього контролю локомотивної бригади в головній кабіні, не дочекавшись повної зупинки поїзда, самовільно висунувся з дверей та вийшов (зіскочив) з локомотива під час руху, чим порушив вимоги п. 3.1, 3.5, 3.6, 3.7 Правил безпеки від 19.02.1998 № 54, п. 6 наказу від 13.04.1998 № 92-Ц та п. 3 Положення про дисципліну від 26.01.1993 № 55. Згідно із наказом від 29.12.2018 № 794/од (додається), посада позивача (помічник машиніста електровоза) відноситься до переліку посадових осіб, які мають право проїзду в кабіні машиніста локомотива та моторвагонного рухомого складу без пред`явлення дозволу на проїзд у кабіні локомотива та моторвагонного рухомого складу (локомотивні бригади, які прямують в пункт приймання локомотива або повертаються після здавання локомотива в депо). Водночас, згідно із зазначеними в постанові слідчого поясненнями членів локомотивної бригади (машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] ), після зіскакування [PERSON] з локомотива, машиніст застосував пристрій екстреного гальмування поїзда, що відповідає вимогам п. 16.39 Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996 № 411. Поряд з цим, згідно із актом огляду електровоза ВЛ 10 - 1492 від 18.09.2020, автогальмівне обладнання, звукові сигнали великої та малої гучності, буферні ліхтарі та прожектор, система піскоподачі перебували у справному стані, пошкодження обшивки кузова та підкузовного обладнання відсутні. Зазначене свідчать про справність локомотива, а також про відсутність будь-яких порушень зі сторони відповідача чи його працівників, які б могли виступити причиною чи призвести до заподіяння позивачу тілесних ушкоджень та моральної шкоди, яка є предметом спору у справі. Така протиправна поведінка позивача, як потерпілого, а також відсутність будь-яких порушень зі сторони відповідача та/або його працівників свідчать про неспівмірність заявленого позивачем у цій справі розміру моральної шкоди на суму 150 000 ,00 грн, з урахуванням таких засад цивільного законодавства, як розумність і справедливість. У зв`язку із цим, вважає, що наявні підстави для відмови в задоволенні таких позовних вимог у повному обсязі або суттєвого їх зменшення, що буде справедливою сатисфакцією у спірних правовідносинах, в яких, за обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги, виключно наявність вини самого потерпілого призвела до його травмування та виникнення моральної шкоди Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 12.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 03.07.2025 /а.с.38-39/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 18.06.2025 заяву представника відповідача АТ «Укрзалізниця» Бухеника І.Б. про проведення судових засідань в режимі відеоконференції - задоволено. Постановлено підготовчі судові засідання та судові засідання проводити в режимі відеоконференції /а.с.51/. 03.07.2025 цивільна справа №443/915/25 за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, призначена на 03.07.2025 о 12 год 00 хв знята з розгляду у зв`язку з тим, що суддя Равлінко Р.Г. перебував у нарадчій кімнаті у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 124 КУпАП /а.с. 69/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 11.07.2025 заяву представника позивача [PERSON] , адвоката Таргонія В.М., про проведення судових засідань в режимі відеоконференції - задоволено. Постановлено підготовчі судові засідання та судові засідання проводити в режимі відеоконференції /а.с.75/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.09.2025 підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 02.10.2025 /а.с.81-82/. 02.10.2025 зобов`язано позивача надати оригінали або читабельні копії медичних документів, справу розглядом відкладено на 05.11.2025 /а.с. 88-94/. 05.11.2025 у зв`язку з неявкою позивача та представника позивача справу розглядом відкладено на 13.11.2025 /а.с.130-132/. Розгляд справи відбувся 13.11.2025 за участю представника позивача адвоката Таргонія В.М. та представника відповідача адвоката Бухеника І.Б.. В судовому засіданні адвокат Таргоній В.М. позовні вимоги підтримав з мотивів наведених у позові та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Бухеник І.Б. проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі покликаючись на мотиви наведені у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2387 [PERSON] перебував у стаціонарі з 18.09.2020 по 20.10.2020 з діагнозом: Травматична ампутація лівої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини стегна. Травматичний шок 3ст. Нагноєння рани. Рвана рана правої гомілки. Анемія. Невринома лівого сідничного нерва. Больовий синдром. Скарги: Доставлений бригадою ЕМД у відділення на ношах. З анамнезу відомо, що пацієнт отримав травму близько 10 години ранку. Зі слів бригади ЕМД потрапив під поїзд /а.с.7-9, 101-103/. Згідно з висновком про необхідність забезпечення особи з обмеженнями повсякденного функціонування допоміжними засобами реабілітації (технічними та іншими засобами реабілітації) №395, [PERSON] рекомендовано протез лівої ноги вище колінного суглоба, протез для ходіння, ортопедичне та допоміжне взуття /а.с.10-11, 104-105/. Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №11742 [PERSON] встановлено наступний діагноз: Вялогранулююча нориця п/о рубця ампутаційної кукси лівого стегна на рівні середньої третини лівого стегна. Операція (18.09.20р.): Реампутація лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини. Операція (29.10.20р.): Ревізія ампутаційної кукси. Висічення нориці латеральної поверхні ампутаційної кукси лівого стегна, дебридмент патологічно-змінених тканин, забір щипків на мікробіологічне дослідження. Операція (01.08.23р): Висічення нориці ампутаційної кукси лівого стегна. Дебридмент патологічно-змінених тканин, пульс-лаваж, пошарове ушиття рани /а.с.12-13, 106-107/. Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №09329 [PERSON] встановлено наступний діагноз: Нориця ампутаційної кукси лівого стегна на рівні середньої третини. Операція (18.09.20р.) Реампутація лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини. Операція (29.10.20р.): Ревізія ампутаційної кукси. Висічення нориці латеральної поверхневої ампутаційної кукси лівого стегна, дебридмент патологічно-змінених тканин, забір щипків мікробіологічне дослідження /а.с.14-16, 108-110/. Відповідно до листа АТ «Укрзалізниця» Локомотив ВЛ10 №1492 перебуває на балансі виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Львів Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] працює у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Львів Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електровоза, з 06.08.2020 року, з 21.03.25 перебуває в ЗСУ /а.с.17, 111/. Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №607041 [PERSON] встановлено 3 групу інвалідності, загальне захворювання. Протипоказана робота з триваючою ходою, стоянням /а.с.19, 113-114/. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда №772 від 27.11.2024, [PERSON] має інвалідність 3 групи та має обмеження у пересуванні та трудовій діяльності /а.с.24-27, 119-122/. Згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 14.03.2022, 18.09.2020 біля 10 год 00 хв вантажний поїзд № ВЛ-101492 сполученням Стрий-Ходорів у кількості 54 завантажених вагонів під керуванням машиніста [PERSON] , [INFO] , їдучи в напрямку м. Ходорів Жидачівського району Львівської області, здійснив наїзд у с. Покрівці Жидачівського району Львівської області неподалік ж/д зупинки на [PERSON] , [INFO] , жителя с. Покрівці Жидачівського району Львівської області, який внаслідок наїзду отримав тілесні ушкодження та доставлений на лікування у Жидачівську ЦРЛ із діагнозом ампутація лівої нижньої кінцівки. Відомості по факту вказаної події СВ Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області було внесено у ЄРДР № 12020140200000335 від 18.09.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 276 КК України. Причиною настання даної пригоди стали дії саме [PERSON] , який в порушення ним вимог особистої безпеки під час знаходження на залізничному транспортні і порушення вимог п. 3.5. «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України» затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 за № 193/2633, здійснив самовільний вихід з поїзда під час його руху, що призвело до подальшого його падіння з перону платформи «Покрівці» на залізничну клію та подальше травмування. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140200000335 від 18.09.2020, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 276 ч.2 КК України /а.с.29-32, 124-127/. Відповідно до наказу №20/ОС від 10.01.2018, [PERSON] працював в ПуАТ «Українська залізниця «Регіональна філія «Львівська залізниця» виробничий структурний підрозділ «Локомотивне ДЕПО Львів-Захід» на посаді помічника машиніста електровоза /а.с.62/. Також представником відповідача долучено до матеріалів справи наказ №92-Ц від 13.04.1998 «Про порядок проїзду посадових осіб в кабінах локомотивів та моторвагонного рухомого складу /ЦТ-0017 та наказ №794/од від 29.12.2018 «Про перелік посадових осіб, які мають право проїзду в кабіні машиніста локомотива та моторвагонного рухомого складу /а.с.63-65/. Відповідно до акту від 18.09.2020, під час комісійного огляду електровоза ВЛ10-1492 встановлено наступне: автогальмівне обладнання електровоза справне; звукові сигнали великої та малої гучності справні; буферні ліхтарі та прожектор - в справному стані; система піскоподачі в справному стані; (пошкоджень обшивки кузова локомотива та підкузовного обладнання не виявлено /а.с.66/. Згідно з наказом (розпорядженням) №10/ос від 08.01.2025 [PERSON] було звільнено з посади оператора електронно-обчислювальних та обчислювальних машин 4 розряду за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по одержанню інвалідності /а.с.67/. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із завданням моральної шкоди позивачу внаслідок ампутації нижньої кінцівки. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Законодавець у ч.1\~ст.16 ЦК України\~установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Норми частини 2 та 3\~статті 23 ЦК України\~передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій\~статті 23 ЦК України\~критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя\~статті 23 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 1167 ЦК України моральна\~шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом,іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 1 статті 1168\~ЦК України\~моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187\~ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із наказом від 29.12.2018 № 794/од, посада позивача [PERSON] (помічник машиніста електровоза) відноситься до переліку посадових осіб, які мають право проїзду в кабіні машиніста локомотива та моторвагонного рухомого складу без пред`явлення дозволу на проїзд у кабіні локомотива та моторвагонного рухомого складу (локомотивні бригади, які прямують в пункт приймання локомотива або повертаються після здавання локомотива в депо), що свідчить про наявність в нього права проїзду в кабіні машиніста локомотива та моторвагонного рухомого складу. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц). Шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року по справі № 127/13341/20. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого. Зазначене вище відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у постановах:від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі№ 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18),від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20). При цьому, згідно з частиною другою\~статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі № 450/4163/18. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята\~статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої\~статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 461/8496/15-ц, у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 148/2109/17, від 04 березня 2020 року у справі № 641/3547/17, від 22 липня 2020 року № 520/11029/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/10236/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 199/6848/16-ц. Судом встановлено, що згідно з постановою про закриття кримінального провадження, 18.09.2020 біля 10 год 00 хв вантажний поїзд № ВЛ-101492 сполученням Стрий-Ходорів у кількості 54 завантажених вагонів під керуванням машиніста [PERSON] , [INFO] , їдучи в напрямку м. Ходорів Жидачівського району Львівської області, здійснив наїзд у с. Покрівці Жидачівського району Львівської області неподалік ж/д зупинки на [PERSON] , [INFO] , жителя с. Покрівці Жидачівського району Львівської області та [PERSON] , внаслідок наїзду на нього вантажного поїзда отримав тілесні ушкодження та був доставлений в медичний заклад з діагнозом ампутація нижньої кінцівки, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2387 [PERSON] АТ «Українська залізниця» жодним чином не спростовано встановлених обставин справи щодо характеру ушкоджень та джерела завдання шкоди. Відповідачем не оскаржувалася постанова слідчого про закриття кримінального провадження. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутність вини машиніста локомотиву та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини потерпілого. На думку суду, позивач поза розумним сумнівом зазнав моральних та душевних страждань у зв`язку з отриманням важких травм та залишився інвалідом ІІІ групи, а відновлення попереднього стану його здоров`я неможливе. Позивач пережив оперативне лікування, внаслідок наїзду отримав важкі травми, в тому числі відбулась ампутації нижньої кінцівки. Вищевказані прояви душевних страждань є типовими для будь-якої звичайної людини, адже позивач мав змінити свій нормальний звичайний уклад життя та втратив можливість повноцінно жити. Наявність у позивача цих душевних страждань є очевидною. Водночас судом не встановлено, що подія трапилась внаслідок протиправної поведінки потерпілого [PERSON] , а тому особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має відповідати за завдану позивачеві шкоду незалежно від її вини. Проте, як вбачається з матеріалів справи, подія трапилась внаслідок грубої необережності потерпілого, яка й сприяла виникненню шкоди, адже травмування позивача відбулося внаслідок порушення ним вимог п.п. 1.1, 3.1, 3.5, 3.6, 3.7 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених\~Наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998. В судовому засіданні умислу у діях [PERSON] доведено не було, а постанова слідчого про закриття кримінального провадження є належним та допустимим доказом, оскільки, така стороною відповідача оскаржена не була, а також підтверджується актом службової перевірки від 18.09.2020, виписками з медичної картки, які були досліджені в судовому засіданні та в повному обсязі підтверджують обставини викладені в позовній заяві. Відтак, суд констатує, що стороною відповідача не спростовано належними та допустимим доказами, відсутність події внаслідок якої позивачу було завдано моральної шкоди внаслідок ампутації нижньої кінцівки. Що стосується доводів відзиву на позовну заяву щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди через те, що [PERSON] отримав травми внаслідок нехтування правилами безпеки дорожнього руху, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем в судовому засіданні умислу у діях [PERSON] доведено не було. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6\~„Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" міститься роз`яснення про те, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи,\~а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від вини. Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій у аналогічних справах. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в)\~при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах. Особливо примітним і, безперечно, слушним, зважаючи на важливість закріплення однакового розуміння принципів дії механізму захисту особистих немайнових прав потерпілих осіб, є прагнення ЄСПЛ додержуватися послідовної лінії у визначенні розмірів компенсацій, що присуджуються в аналогічних справах. Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц, а тому (у відповідності до частини 4\~статті 263 ЦПК України) підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). З урахуванням встановлених обставин справи, наявності грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню шкоди, на думку суду, справедливим та розумним розміром відшкодування моральної шкоди на користь позивача в даному випадку буде сума в розмірі 100 000 грн, що враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача і відповідає принципу співмірності. Отже, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивача [PERSON] моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. Окрім того, сума, стягнута з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у розмірі 100\~000 грн не підлягає оподаткуванню, з огляду на наступне. Згідно з пунктом\~162.1 статті 162 ПК України\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент. Податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб підпункт\~14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України\~визначає, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений\~розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею\~18\~та розділом\~IV\~цього\~Кодексу. Відповідно до\~статті 18 ПК України\~податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків. Згідно з підпунктом\~168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України\~податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в\~статті 167 цього Кодексу. Відповідно до пункту\~163.1 статті 163 ПК України\~об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт\~164.1 статті 164 ПК України\~та підпункт 164.1.1 цього пункту). Відповідно до пункту «а» підпункту\~164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України\~зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої\~законом\~на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту\~164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України\~доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої\~законом\~на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Граматичне та системне тлумачення зазначеного\~пункту ПК України\~у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої\~законом\~на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від\~25 липня 2018 року у справі № 180/683/13, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 03 червня 2021 року у справі № 180/407/20, а також від 25 січня 2023 року \~у справі №598/438/21. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 2 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та враховуючи, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 1 211, 20 грн.

Outcome: partial