Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що 09.09.1983 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. [PERSON] був зареєстрований за адресою їх спільного проживання, а саме: [ADDRESS] . Однокімнатна квартира [ADDRESS] належала на праві користування батьку чоловіка - [PERSON] , який отримав виданий комбінатом «Запоріжсталь» ордер на вселення і набув цю квартиру в безстрокове користування на умовах найму відповідно до житлового законодавства. Надати копію ордеру на вселення, який [PERSON] отримав у 1968 році, не вбачається можливим, оскільки згідно інформації Департаменту з управління житлово-комунальним господарством ЗМР від 06.02.2025 р. у відділі обліку та розподілу житлової площі, корінці ордерів на заселення зберігаються лише з 1984 року. Чоловік позивача - [PERSON] постійно проживав у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї квартиронаймача, свого батька [PERSON] , та був зареєстрований у цьому житловому приміщенні. Після укладення шлюбу у 1983 році, [PERSON] , як член сім`ї квартиронаймача, [PERSON] , за його згодою та згодою її чоловіка, вселилася у вказане житлове приміщення, де разом із батьком чоловіка проживали разом, вели спільне господарство. Позивач проживала у вищевказаній квартирі без реєстрації разом із [PERSON] , та їх дітьми [PERSON] та [PERSON] , а також із наймачем квартири [PERSON] , як члени сім`ї, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, купували продукти харчування, сплачували за надані комунальні послуги, здійснювали поточний ремонт. [INFO] основний квартиронаймач [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] став його син - [PERSON] , як член сім`ї. [INFO] [PERSON] помер. Позивач вчелилася в житлове приміщення в установленому законом порядку та на відповідній правовій підставі, а також постійно проживала у квартирі разом зі своїм чоловіком з 1983 року. Після смерті [PERSON] , [PERSON] продовжує проживати за адресою: [ADDRESS] та набула всі права та обов`язки попереднього наймача, сплачувати комунальні послуги. Встановлення факту постійного проживання має юридичне значення для визнання права користування житловим приміщенням та має бути встановлений в судовому порядку. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного спільного проживання в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] разом із квартиронаймачем [PERSON] ; визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08.10.2025 року провадження по справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання. 14.10.2025 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що однокімнатна квартира [ADDRESS] не приватизована, а отже перебуває у власності Запорізької міської територіальної громади. Як вбачається з позовної заяви, ордер на право вселення до спірної квартири у 1968 році отримав батько покійного чоловіка позивача - [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті основного наймача - [PERSON] у спірній квартирі залишився зареєстрований покійний чоловік позивача - [PERSON] , який зі слів позивача фактично мешкав в даній квартирі. [INFO] [PERSON] помер. Зареєстровані особи у спірній квартирі відсутні. З моменту видачі ордера на вселення у спірну квартиру ні основний наймач [PERSON] , ні його син [PERSON] не скористались своїм правом на приватизацію та не приватизували дану квартиру. Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Отже, до предмета доказування в даній справі входить наявність згоди усіх членів сім`ї наймодавця на вселення позивача до квартири, ведення спільного господарства з наймодавцем, наявність спільного бюджету з наймодавцем, проведення спільних витрат. Позивачем до позовної заяви не надано доказів, які б свідчили про вселення її у спільну квартиру, як члена сім`ї наймача та постійне її проживання у даній квартирі, не надано письмової згоди основого наймача та всіх членів його родини на вселення позивача, відсутні докази ведення спільного господарства, витрат та платежів. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 04.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просила відмовити. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку сторін по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.05.1961 року, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно, серії [NUMBER] від 02.10.2025 року. З копії паспорта серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , вбачається, що на 11 сторінці міститься відмітка про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 06.01.1989 року. Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради № 06.4-06/02/6445 від 10.03.2025 р., за адресою: [ADDRESS] інформація про смерть [PERSON] , [INFO] , відсутня. Зареєстрований з 06.01.1989 року по теперішній час. Згідно із інформацією Департаменту з управління житлово-комунальних послуг Запорізької міської ради № С-0263 від 06.02.2025 року, за результатами розгляду звернення [PERSON] щодо надання копії державного ордера на квартиру [ADDRESS] , виданого у 1968 році, повідомлено, що у відділі обліку та розподілу житлової площі департаменту, корінці ордерів на заселення зберігаються лише з 1984 року. Враховуючи зазначене, надати запитувану інформацію не вбачається можливим. Відповідно до інформації ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» № 119/2.1.5-75754-2025 від 07.10.2025 р., ТОВ «ГК «Нафтогаз України» є постачальником природного газу для газифікованого об`єкту за адресою: [ADDRESS] (ЕІС-код 56ХМ14А309063071) з 01.05.2022 р. Точку обліку газифікованого об`єкта за ЕІС-код 56ХМ14А309063071 з 01.05.2022 р. було автоматично включено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі Оператора газотранспортної системи, та присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Згідно із інформацією ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» № 1618 від 07.10.2025 р., повідомлено, що ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» (попередні назви ТОВ «Умвельт-Запоріжжя», ТОВ «Ремондіс-Запоріжжя») з 01.01.2010 р. відкрито особові рахунки для сплати за послугу з управління відходами. За адресою: [ADDRESS] КП «ВРЕЖО №2» на ім`я [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , за яким нарахування послуг з управління відходами до 08.02.2025 р. проводилися на одну зареєстровану у житловому приміщенні особу згідно тарифів, встановлених рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради. Відповідно до інформації Концерну «Міські теплові мережі» № 005798/42-009375 від 08.10.2025 р., повідомлено, що згідно облікової інформації по особовим рахункам, яку Концерном «МТМ» було отримано від попереднього виконавця житлово-комунальних послуг, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.01.2009 р. був оформлений на [PERSON] . За період з 01.01.2009 р. по 01.10.2025 р. переоформлення особового рахунку № [NUMBER] на іншу особу не відбувалось. Згідно із інформацією ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» № 4200від 09.10.2025 року, станом на 01.01.2019 р. власником особового рахунку за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] . Звернень щодо зміни власника за вказаною адресою до Товариства не надходило. Відповідно до інформації КП «Водоканал» № 8189/25/08 від 10.10.2025 року, повідомлено, що станом на 01.10.2025 року за наявною у КП «Водоканал» інформацією, з 01.06.2000 для обліку послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . До 01.12.2000 було зареєстровано дві особи. З 01.12.2000 кількість зареєстрованих осіб за особовим рахунком № [NUMBER] було змінено на 1 особу згідно відомості корегування кількості зареєстрованих осіб КП «ВРЕЖО №2». У період з 01.06.2000 (з дати відкриття особового рахунку) та по теперішній час звернень та документів щодо переоформлення особового рахунку та зміни кількості зареєстрованих осіб від власників/співвласників та споживачів за адресою: [ADDRESS] на адресу КП «Водоканал» не надходило. Згідно із інформацією ТОВ «Місто для людей Запоріжжя» № 25/627 від 13.10.2025 р., багатоквартирний будинок [ADDRESS] обслуговує з 01.11.2017 року. Згідно інформації, яка була передана від КП «Наше місто» ЗМР, особовий рахунок № [NUMBER] було відкрито на [PERSON] . Для переоформлення особового рахунку після смерті [PERSON] до Товариства ніхто не звертався. 09.09.1983 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 09.09.1983 року. [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2025 року. Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 1524178-2023 від 29.11.2023 р. місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 23.12.1987 року. Згідно із актом підтвердження фактичного проживання, складеного Головою Правління ОСББ «Щаслива оселя-61» Журавльовою І.Д., в присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтверджено, що [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає за вказаною адресою. Відповідно до квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, [PERSON] здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили та кожен окремо зазначили, що [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Пізніше до квартири були вселені [PERSON] та [PERSON] , які разом із дітьми також постійно спільно проживали за вказаною адресою, їх діти відвідували школу поруч із вказаним житлом. Родина вела спільне господарство, здійснювала витрати на харчування та поточні ремонти. Після смерті [PERSON] в квартирі продовжила проживати [PERSON] по теперішній час. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення,зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною першою статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно із ч.1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до положень статті 817 ЦК України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому. Особи, які вселилися у житло відповідно до частини першої цієї статті, набувають рівних з іншими особами прав володіння та користування житлом, якщо інше не було передбачено при їх вселенні. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (ч. 1 ст. 106 ЖК України). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1,2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно достатті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У постанові від 27 серпня 2024 року по справі № 201/193/22 Верховний Суд виснував, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення сама по собі не є підставою для висновку, що житло, займане особою тривалий час, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Слід звернути увагу, що відсутність реєстрації сама по собі не скасовує правовстановлюючого значення факту вселення як члена сім`ї. Наявні в матеріалах справи докази з достатнім ступенем переконливості підтверджують, що позивач вселилася до спірної квартири як член сім`ї, в якій вона постійно проживала з наймачем та продовжує проживати, фактично нею користується і несе витрати з її утримання. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved