Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Дьоміна Тетяна Вікторівна, звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якій просить суд стягнути з відповідача суму боргу за Договором позики у розмірі 91\~200 доларів США та інші судові витрати. Стислий виклад позиції позивача з урахуванням уточнених позовних вимог 20.08.2020 року [PERSON] згідно спільної домовленості та розписки передав [PERSON] кошти в розмірі 91 200 доларів США, та взамін мав отримати для використання земельні ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі 114 га. Позивачем були повністю виконані умови розписки та передані відповідачу кошти в повному розмірі про що свідчить відповідна розписка. [PERSON] до останнього підтримував з позивачем зв`язок, та між ними була усна домовленість, що до осені 2024 року він здійснить передачу в користування дані земельні ділянки позивачу, але півроку тому як Відповідач перестав виходити на будь-який контакт. Позивач неодноразово йому телефонував та приїздив по місцю фактичного проживання, але це не дало жодного результату. У зв`язку з чим позивачу доводиться звертатися за захистом своїх прав до суду, так як мирним шляхом вирішити даний спір не є можливим. На підтвердження виникнення зобов`язання за договором позики Відповідачем надана розписка про письмову спільну домовленість, з якої випливає, що відповідач отримав від позивача кошти в розмірі 91 200 доларів США, а взамін позивач мав отримати земельні ділянки для використання сільськогосподарського призначення в розмірі 114 га, але до теперішнього часу це не відбулося. У зв`язку з такою поведінкою Відповідача позивач прийняв рішення повернути свої кошти, але його не однократні прохання були проігноровані [PERSON] .. 12.03.2025 року [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України у Одеської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] в порядку ч. 3 ст.190 КК України. 13.03.2025 було отримано повідомлення про початок досудового розслідування, відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР 13.03.2025 за №\~12025162240000377. На підставі викладеного позов просив задовольнити та стягнути з відповідача суму боргу за Договором позики у розмірі 91\~200 доларів США та інші судові витрати. Процесуальні дії у суді 10.03.2025 до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2025 справа передана на розгляд судді Шевчук Ю.В. Ухвалою суду від 11.03.2025 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 12.03.2025 до суду надійшла заява про забезпечення позову. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.03.2025 заява передана на розгляд судді Шевчук Ю.В. Ухвалою суду від 13.03.2025 заяву представника позивача [PERSON] адвоката Дьоміної Тетяни Вікторівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики повернуто заявнику. 17.03.2025 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 18.03.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишено без руху для усунення недоліків, вказаних у мотивувальній частині ухвали. 20.03.2025 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 21.03.2025 прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 24.03.2025 до суду надійшла заява про забезпечення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025 заява передана на розгляд судді Топаловій А.Л. Ухвалою суду від 25.03.2025 заяву про забезпечення позову представника заявника [PERSON] адвоката Дьоміної Тетяни Вікторівни повернуто заявнику. 26.03.2025 до суду надійшла заява про забезпечення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025 заява передана на розгляд судді Топаловій А.Л. Ухвалою суду від 27.03.2025 у задоволені заяви про забезпечення позову представника заявника [PERSON] адвоката Дьоміної Тетяни Вікторівни відмовлено. 08.04.2025 до суду надійшла заява про забезпечення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025 заява передана на розгляд судді Топаловій А.Л. Ухвалою суду від 27.03.2025 у задоволені заяви про забезпечення позову представника заявника [PERSON] адвоката Дьоміної Тетяни Вікторівни відмовлено. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.04.2025 заява передана на розгляд судді Шевчук Ю.В. Ухвалою суду від 09.04.2025 у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] адвоката Дьоміної Тетяни Вікторівни про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Ухвалою суду від 18.07.2025 клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Дьоміної Тетяни Вікторівни про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено. Ухвалою суду від 23.07.2025 закрито підготовче провадження у цивільній справі за уточненим позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, справу призначено до судового розгляду по суті. 10.09.2025 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, згідно якої він просив відкласти розгляд справи, оскільки він має необхідність знайти адвоката, який буде представляти його інтереси в суді. Аналогічна за змістом заява з проханням відкласти судове засідання через необхідність звернутись за правовою допомогою надійшла до суду від відповідача 20.10.2025. Позиції учасників судового провадження Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Також пояснила, що позивач та відповідач на протязі багатьох років перебували у дружніх, товариських відносинах, і вже неодноразово позивач передавав відповідачу грошові кошти за користування земельними ділянками, і попередні домовленості виконувались сторонами у повному обсязі, саме через це договір про передачу грошових коштів за користування земельними ділянками у даній справі вони не оформили нотаріально. Також пояснила, що з початком повномасштабного вторгнення російської федерації відповідач змінив свою поведінку, став уникати позивача, а потім і взагалі перестав виходити на зв`язок. Неодноразові дзвінки, приїзди до його місця мешкання не дали жодних результат атів позивачу, через що він звернувся до поліції із відповідною заявою. Також представник позивача пояснила, що позивач мав намір приступити до обробки земельної ділянки, за використання якої він сплатив грошові кошти, однак, коли він приїхав до цієї земельної ділянки, йому було повідомлено, що власником цієї земельної ділянки є вже не відповідач, а інша особа. Відповідач у судове засідання не з`явився,про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Будучи обізнаним про те, що у провадженні суду перебуває цивільна справа у його відношенні, відзиву чи заперечень не подавав, натомість неодноразово подавав заяви про відкладення розгляд справи з метою ознайомитися з матеріалами справи, підготувати відзив та скористатися правовою допомогою, однак, у судові засідання ані відповідач, ані адвокат в його інтересах не з`явились. У вказаному аспекті суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Крім того, положення ст. 43 ЦПК України визначають, що учасники справи зобов`язані, зокрема, з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд звертає увагу на той факт, що ЦПК України не передбачено відкладення судового засідання з умовою надання доказів поважності причини неявки у майбутньому. Причину неявки потрібно перевірити і встановити безпосередньо у судовому засіданні, якщо така є. Тому для цього необхідно, щоб сторона надала письмову інформацію з доказами про це. Відтак, сторони зобов`язані надавати докази, що підтверджують поважні причини неявки у судове засідання, про відкладення якого просять суд. У судове засідання призначене на 21.10.2025 відповідач не прибув, як і не прибув його представник, який був сповіщений належним чином, доказів поважності неявки у судове засідання суду надано не було. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Судом враховується, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Враховуючи неодноразову неявку відповідача у судові засідання, незацікавленість останнього до результатів розгляду справи, у якій він є стороною, суд вирішив за можливе повторно не відкладати розгляд справи, а ухвалити рішення за відсутності сторін. Згідно з ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. У судовому засіданні 10.11.2025, суд повідомив учасників провадження, що переходить на стадію ухвалення судового рішення, яке буде проголошено 20.11.2025. З урахуванням перебування головуючої судді у відпустці у період з 20.11.2025 по 21.11.2025 повний текст судового рішення складено у перший робочий день після виходу судді з відпустки 24.11.2025. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 20.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі оформлено Спільну домовленість, за умовами якої сторони домовилися про наступне: [PERSON] передав [PERSON] право на користування землями сільськогосподарського призначення, які належать йому на основі договору емфітевзису загальною площею 114 га на загальну суму 91\~200 доларів США. 20.08.2020 отримано [PERSON] 54\~720 доларів США. Залишок суми 36\~480 доларів США сторони домовилися розрахуватися до 30 грудня 2021 року. По можливості ця сума може бути передана (розрахована) у вигляді насіння, добрив, ЗЗР та іншого до 30 грудня 2021 року. Згідно з розпискою [PERSON] отримав від [PERSON] залишок суми 36\~480 доларів США, згідно спільної домовленості від 20.08.2020. По спільній домовленості розрахунок зроблений повністю 91\~200 доларів США. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову та висновки суду У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду із вказаним позовом представник позивача посилалася на те, що відповідач та позивач оформили розписку про отримання [PERSON] грошових коштів за спільною домовленістю від 20.08.2020, згідно з якою відповідач взамін мав передати право користування землями сільськогосподарського призначення, проте передача прав не відбулася, а тому є підстави для стягнення боргу за розпискою. Суд не в повній мірі може погодитися з даним твердженням з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №\~309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Також розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей або речей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів або речей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику - така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №\~369/3340/16-ц від 22.08.2019 р. Судом встановлено, що згідно розписки за підписом позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , останній підтвердив факт отримання грошових коштів у сумі 36\~480 доларів США згідно спільної домовленості. Сторона позивача, посилаючись на положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики (боргу за розпискою), посилаючись на те, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які відповідач не виконує. Суд вважає за доцільне зауважити, що спричинена відповідачем позивачу шкода, внаслідок не отримання права користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення, не є боргом в розумінні позики (ст. 1046 ЦК України), а правовідносини, що виникли між сторонами, не є позиковими. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 7-1) чи є підстави для здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 453-1 цього Кодексу; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №\~917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі №\~924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. У даній справі справжня правова природа правовідносин між сторонами є саме правовідносини з питань користування земельними ділянками, тобто справжня воля сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що визначені договором позики. Розписка фактично виступала гара нтією того, що [PERSON] передав грошові кошти у встановленому, у спільній домовленості від 20.08.2020, розмірі, натомість [PERSON] не буде чинити опір щодо користування позивачем земельними ділянками та передає належне йому право користування ними. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом. Таким чином, під правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами, що відповідає правовому висновку Великої Палати, наведеному у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існують договірні правовідносини, які виникли з оренди нерухомого майна (земельних ділянок). Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч. 1 ст. 760 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відтак згода у договорах оренди втілюється в обов`язку орендодавця передати орендареві земельну ділянку, а орендаря використовувати її відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства, сплачувати орендну плату. З наведеного визначення слідує, що договір оренди землі є консенсуальним договором (орендодавець зобов`язаний передати орендареві земельну ділянку), який встановлює такі права сторін у зобов`язальних правовідносинах: для орендаря - право вимагати передання йому у володіння та користування земельну ділянку; для орендодавця - право на оренду плату та право вимагати використання ділянки відповідно до договору і законодавства (див. mutatis mutandis постанови КГС ВС від 03.04.2020 у справі №\~912/3294/18 та від 15.11.2022 у справі № 914/917/21). Висновки про те, що договір оренди землі є консенсуальним, містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 808/4797/13-а та КЦС ВС від 09.08.2023 у справі № 357/10393/19. Згідно з положеннями ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до положень ст. 8-3 Закону України «Про оренду землі» особа, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, має право передати таку земельну ділянку в оренду. Така особа залишається відповідальною перед власником земельної ділянки за виконання своїх зобов`язань за договором емфітевзису. Умови договору оренди земельної ділянки, що використовується на праві емфітевзису, мають обмежуватися умовами договору емфітевзису та не суперечити йому. Строк оренди земельної ділянки, що використовується на праві емфітевзису, не може перевищувати строку користування такою земельною ділянкою на праві емфітевзису. У разі припинення договору емфітевзису чинність договору оренди припиняється. Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Орендна плата справляється у грошовій формі (ч. 1 ст. 22 Закону України «Про оренду землі»). Отож, позивач та відповідач, при укладенні даного договору оренди, погоджуючи його умови, та виконуючи їх, розуміли свої права й обов`язки щодо оренди нерухомого майна, відтак усвідомлювали правову природу даного договору. Наявність укладеного між позивачем та відповідачами договору оренди та факт його виконання безпосередньо свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти вказаний договір, і що на момент укладення договору їхнє волевиявлення повністю відповідало внутрішній волі сторін. У свою чергу, правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №\~910/7495/16 суд дійшов висновку, що наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Крім того, обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними. Отже, якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати. На погляд Верховного Суду, підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату є об`єктивна неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 914/2264/17. При цьому незалежними від волі орендаря обставинами є, зокрема, незаконне захоплення майна іншою особою, неповідомлення орендодавцем орендаря про права третіх осіб на майно (наприклад, право застави, при реалізації якого може накладатися арешт на майно, що унеможливлює доступ орендаря до нього), аварійний чи незадовільний технічний стан майна, правомірне зайняття приміщення третьою особою на підставі договору оренди, раніше укладеного з орендодавцем. При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 905/1601/17. У контексті подібних спірних правовідносин суд доходить висновку, що Закон не містить переліку обставин, які звільняють наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) на підставі частини шостої статті 762 ЦК України, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі обставини одночасно позбавляють орендаря можливості користуватись об`єктом оренди і він не відповідає за це. В цьому сенсі такою обставиною, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути передання орендодавцем в користування третій особі об`єкта оренди без погодження з орендарем, який користувався ним на підставі раніше укладеного з цим орендодавцем договору. Таке тлумачення ч. 6 ст. 762 ЦК України узгоджується із судовою практикою, зокрема, постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №\~910/7495/16 та постановою Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 914/1248/18. На виконання вимог щодо доведеності орендарем обставин неможливості використання орендованого об`єкту (земельних ділянок), останнім, зокрема, були надані витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 416744293 від 06.03.2025 та № 395088157 від 16.09.2024, з яких вбачається що відповідач вчиняє дії щодо відчуження нерухомого майна, земельних ділянок (у тому числі, що належать йому на праві емфітевзису) іншим особам; оголошенням з мережі OLX щодо продажу земельних ділянок; повідомленням про початок досудового розслідування за заявою [PERSON] щодо незаконного заволодіння грошовими котами [PERSON] .. Крім того, у судовому засіданні представник позивача повідомила суд, що позивач неодноразово намагався самостійно вийти на зв`язок з відповідачем, проте останній ігнорує його спроби, земельні ділянки, щодо яких була досягнута домовленість між позивачем та відповідачем продані іншим особам та на цих земельних ділянках працюють інші люди. До того ж Приватне підприємство «Агробізнес-2», директором якого є Якименко\~В.О., є також боржником у зведеному виконавчому провадженні, зокрема, щодо виконання рішення суду згідно з наказом № 916/1254/24, виданого Господарським судом Одеської області про стягнення з Приватного підприємство «Агробізнес-2» на користь Селянського (фермерського) господарства «Родничек» грошових коштів у розмірі 160\~000 грн., судового збору у розмірі 3028,00 грн. За фактом невиконання вказаного рішення суду внесенні відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зазначене вище вказує на виконання Позивачем вимог законодавства щодо доведеності неможливості користування об`єктом оренди. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Справедливість це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами першою третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом з цим докази, які подаються до суду, підлягають оцінці відповідно до ст. 89 ЦПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За відсутності будь-якого логічного та обґрунтованого пояснення з боку відповідача щодо зібраних по справі доказів, зокрема, що стосується не передання земельних ділянок у користування позивачу, фактичного отримання грошових коштів за оренду земельних ділянок, суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони. Розподіл судових витрат Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 16\~108,98 грн. за подання позовної заяви та сума судового збору в розмірі 1212,00 грн. за подання заяв про забезпечення позову.

Outcome: approved