Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] у квітні 2024 року звернулися до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 02.12.2024 року о 20 год. 08 хв. на регульованому перехресті проспекту Григоренка і вулиці Ахматової в м.Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої [PERSON] , керуючи автомобілем «Санг Йонг», д.н.з. [NUMBER] , проїхав на заборонений червоний сигнал світлофора, внаслідок чого здіснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 17.01.2024 року, під керуванням [PERSON] , що призвело до пошкодження транспортного засобу. Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 04.02.2025 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 1224 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу - 3 400 грн. 00 коп. Автомобіль, яким керувала [PERSON] , «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , на час дорожньо-транспортної пригоди 02.12.2024 року, належить [PERSON] відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 17.01.2024 року, цивільно-правова відповідальність якого, як власника, не була застрахована, як й цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , а тому відповідальність [PERSON] настає на загальних підставах. З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому, й належному [PERSON] автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, [PERSON] 08.12.2024 року замовлено проведення автоторознавчого дослідження. Так, згідно Звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого КТЗ № 29С/12/24 від 27.12.2024 року, проведеного оцінювачем ПП «Галавтоекспертиза» з визначення вартості ремонту автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , 641 941 грн. 18 коп., його ринкова вартість на момент пошкодження - 531 274 грн. 00 коп., а вартість у пошкодженому стані - 241 514 грн., відповідно, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , становить 289 760 грн. 00 коп. (531 274 грн. 00 коп. - 241 514 грн. 00 коп. = 289 760 грн. 00 коп.). Оскільки вартість матеріального збитку визначена оцінювачем в сумі 289 760 грн. 00 коп., то з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню вказана сума. Окрім того, зважаючи на пошкодження належного [PERSON] й перебуваючого у користуванні [PERSON] майна (автомобіля), яким вона керувала на час ДТП, розмір збитків, вплинуло на її моральний стан, вона зазнала душевних страждань унаслідок пошкодження майна, що спонукало її до вжиття заходів до зміни усталеного способу життя з використанням автомобіля, без такого, відновлення автомобіля й інших дій (заходів), а також пов`язаного із тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП, протиправних дій/поведінки відповідача, й вважає, що розмір моральної шкоди становить 15 000 грн. 00 коп, сума якого здатна відновити її психологічний/моральний стан, й просить стягнути на користь [PERSON] . Також [PERSON] понесені витрати: 3 600 грн. 00 коп. - ті, що пов`язані з евакуацією транспортного засобу унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 7 000 грн. 00 коп. - на проведення автотоварознавчого дослідження, вього 300 360 грн. 00 коп.: 289 760 грн. 00 коп + 7 000 грн. 00 коп. + 3 600 грн. 00 коп. = 300 360 грн. 00 коп., які просить стягнути з відповідача на його користь. Прозивачі в судове засідання повторно не з`явивилися, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Представником позивачів [PERSON] , діючим на підстааві ордерів адвоката про надання правової допомоги від 18 лютого 2025 року, 30 березня 2025 року (а.с.84, 85), подані заяви про розгляд справи за відсутності позивачів з підтриманням позовних вимог, з можливм ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не поданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою місця проживання, а відтак за матеріалами справи відповідач вважається належно повідомленим про час розгляду. Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивачів (їх представника). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті. Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін, за позодження позивачів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розгладалась у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 02.12.2024 року о 20 год. 08 хв. на регульованому перехресті проспекту Григоренка і вулиці Ахматової в місті Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої [PERSON] , керуючи автомобілем «Санг Йонг», д.н.з. [NUMBER] , проїхав на заборонений червоний сигнал світлофора, внаслідок чого здіснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 17.01.2024 року, під керуванням [PERSON] (а.с.16-20, 21, 22, 23, 25, 26, 31, 32). Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 04.02.2025 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 1224 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу - 3 400 грн. 00 коп., й із тексту постанови вбачається, що під час розгляду справи [PERSON] вину у вказаному правопорушенні не визнав, проте доказів на спростування вини не надав (а.с.16-20), його доводи у цій справі мають спростовуватися п.2.2 ПДР України, а томусаме [PERSON] має нести відповідальніст за завдання майнової шкоди позивачам. Відповідно до п.2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, йособа, яка під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційни документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальніст за завдання майнової шкоди. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.12.2018 року у справі № 715/1586/17. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`Язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Автомобіль, яким керувала [PERSON] , «Volkswagen» д.н.з. [NUMBER] , на час дорожньо-транспортної пригоди 02.12.2024 року, належив [PERSON] відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 17.01.2024 року, цивільно-правова відповідальність якого, як власника, не була застрахована, як й цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] (а.с.29, 30). З метою визначення дійсного розміру збитку, завданого пошкодженому, й належному [PERSON] автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, [PERSON] 08.12.2024 року замовлено проведення автоторознавчого дослідження. Так, згідно Звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого КТЗ № 29С/12/24 від 27.12.2024 року, проведеного оцінювачем ПП «Галавтоекспертиза» з визначення вартості ремонту автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , - 641 941 грн. 18 коп., ринкова вартість такого автомобіля на момент пошкодження - 531 274 грн. 00 коп., а вартість у пошкодженому стані - 241 514 грн., відповідно, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , становить 289 760 грн. 00 коп. (531 274 грн. 00 коп. - 241 514 грн. 00 коп. = 289 760 грн. 00 коп.). Оскільки вартість матеріального збитку визначена оцінювачем в сумі 289 760 грн. 00 коп. (а.с.33-70), то з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню вказана сума. Вирішуючи питання про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом взято за основу Звіт про оцінку вартості матеріального збитку завданого КТЗ № 29С/12/24 від 27.12.2024 року, проведеного оцінювачем ПП «Галавтоекспертиза» з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, за яким визначена вартість ремонту автомобіля - 641 941 грн. 18 коп., ринкова вартість автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , на момент пошкодження - 531 274 грн. 00 коп., вартість у пошкодженому стані - 241 514 грн., відповідно, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , становить 289 760 грн. 00 коп. (531 274 грн. 00 коп. - 241 514 грн. 00 коп. = 289 760 грн. 00 коп.), що є також співмірною із вартістю відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу - 289 759 грн. 52 коп. (а.с.33-70), оскільки такий Звіт відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Загальним засадам оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджений Мін`юстом, Фондом держмайна, реєстраційний № 1070/8395 від 24.11.2003 року (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку, відповідно повинен бути покладений в основу цього рішення. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України - є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Законодавець у деліктних зобов`язанням закріпив презумпцію вини заподіювача шкоди і доведення відсутності вини у спричиненні шкоди поклав на заподіювача шкоди. Деліктні забов`язання або забов`язання із заподіяння шкоди це недоговірні забов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав. Метою даного забов`язання є поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2, ч.1 ст. 22 ЦК України). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України). Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди, вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. За таких правових підстав та наданих доказів позов в частині вимог про збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, підстави для його відхилення судом не встановлено. Окрім того, позивачем понесені витрати: 3 600 грн. 00 коп. - ті, що пов`язані з евакуацією транспортного засобу унаслідок доржньо-транспортної пригоди відповідно до Акту виконаних робіт від 11.12.2024 року (а.с.75), платіжної квитанції від 09.12.2024 року (а.с.74), 7 000 грн. 00 коп. - на проведення автотоварознавчого дослідження відповідно до платіжних квитанцій на суму 7 000 грн. 00 коп.(а.с.71, 72), які підлягають стягненню відповідно до ст.133, ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] , як власника пошкодженого автомобіля. Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу внаслідок пошкодження належного позивачу майна, внаслідок чого відбулось погіршення здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково, визнавши суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 8 000 грн.00 коп. достатньою на відновлення морального стану позивача [PERSON] на таких підставах. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач [PERSON] оцінює моральну шкоду у сумі 15 000 грн. 00 коп., проте доказів на вказану суму нею не надано та у належний спосіб вимогу не обгрунтовано, й судом прийнято до уваги фактор неспівмірності такої вимоги, з урахуванням встановленого факту понесеної моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 3 частини 2 статті 23 ЦК України), а також фізичного болю унаслідок пошкодження здоров"я (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), оскільки внаслідок ДТП позивачка зазнала забою м"яких тканин, що підтверджується довідкою КНП "КМКЛ № 1" (травмпункт) від 09.01.2024 року (а.с.24), про тривалість, вид лікування у довідці не зазначено, що вказує на їх відсутність. Відповідно до пункту 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судом встановлена вартість завданого позивачу збитку на суму 289 760 грн. 00 коп. (Звіт про оцінку вартості матеріального збитку завданого КТЗ № 29С/12/24 від 27.12.2024 року, проведений оцінювачем ПП «Галавтоекспертиза» з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] ), й позивачу [PERSON] , яка керувала автомобілем на час ДТП, завдано моральної шкоди внаслідок пошкодженого майна, яким вона користувалась, й наслідки дій відповідача вплинули на її фізичний стан (тілесне ушкодження у вигляді забою м"яких тканин), відповідно, визначена судом сума моральної шкоди 8 000 грн. 00 коп., за відсутності наданих таким позивачем доказів на суму вимоги 15 000 грн.00 коп., є співмірною до завданих позивачу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), що потягло за собою відсутність реалізації його повноцінних можливостей (прав), й така сума здатна забезпечити відновлення морального стану такого позивача. Відповідно до пункту 1 та 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом надана правова оцінка вимог позову у цій частині, та вважає, що останні заслуговують на увагу відповідно до положень ст.22, ст.1194 ЦК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Інші доводи позивача, які наведені у позові, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір, витрати на правову допомогу, понесені позивачами покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позов задоволено частково, а тому судовий збір в сумі 2 897 грн. 60 коп. за вимогу майнового характеру згідно ціни позову, яка визначена у 289 760 грн. 00 коп., стягнути з відповідача на користь [PERSON] , за вимогу моральної шкоди - 645 грн. 82 коп., яка розрахована згідно частки задоволеної вимоги (8 000 грн. 00 коп.), й складає 53,33% від заявленої вимоги 15 000 грн.00 коп. стягнути відповідача на користь [PERSON] - 645 грн. 82 коп., тобто пропорційно розміру задоволеної позовної вимоги. Окрім того, позивач звернувся до суду із заявою про компенсацію витрат на правову допомогу, попердньо визначивши в сумі 12 000 грн. 00 коп., й на підтвердження понесених витрат надано Договір № 11/02/25/Р від 11.02.2025 року про надання професійної правничої допомоги, Договір № 23/03/25/Р від 23.03.2025 року про надання професійної правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, на загальну суму 12 000 грн. 00 коп., із яких просить стягнути з відповідача 6 000 грн. 00 коп. (за підготовку позовної заяви) на користь позивача [PERSON] 6 000 грн. 00 коп., за наслідком розгляду справи. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При вирішенні заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації. Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу до складності справи, яка розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вартісних показників надання юридичних послуг, що визначені Договором про надання правової допомоги, на загальну суму 6 000 грн. 00 коп., вважає за необхідне вимогу задовольнити , визнавши розумний розмір понесених позивачем [PERSON] витрати на правову допомогу на суму 6 000 грн. Суд вважає, що позивач має право на компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 6 000 грн. 00 коп., яким доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим й розумним. Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: partial