Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Керівник Лівобережної\~окружної прокуратури\~міста Дніпра\~Дніпропетровської області\~звернувся до\~суду в\~інтересах держави\~в особі\~Дніпровської міської\~ради з\~позовом до\~ [PERSON] (з\~урахуванням заяви\~про зміну\~предмету позову)\~про зобов`язання\~ [PERSON] усунути\~перешкоди власнику\~-\~територіальній громаді\~міста Дніпра\~в особі\~Дніпровської міської\~ради у\~праві користування\~та розпорядження\~земельною ділянкою\~площею 1\~775\~кв.\~м,\~розташованою за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та повернути\~земельну ділянку,\~шляхом знесення\~об`єктів самочинного\~будівництва:\~майнового комплексу\~загальною площею\~1775\~кв.\~м.,\~що складається\~з:\~Літ.\~А-1\~торговельний павільйон\~площею 350\~кв.\~м.,\~об`єм 910\~куб.\~м.,\~№1\~-\~ворота металеві\~площею 12,0\~п.\~м.;\~№2\~-\~огорожа площею\~232,0\~п.\~м.;\~І -\~замощення площею\~1425,0\~кв.\~м.\~(реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна:\~1175638212101),\~що розташовані\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~скасування державної\~реєстрації права\~приватної власності\~на об`єкт\~нерухомого майна\~-1/2\~частки майнового\~комплексу загальною\~площею 1775\~кв.\~м.,\~що складається\~з:\~Літ.\~А-1\~торговельний павільйон\~площею 350\~кв.\~м.,\~об`єм 910\~куб.\~м.,\~№1\~-\~ворота металеві\~площею 12,0\~п.\~м.;\~№2\~-\~огорожа площею\~232,0\~п.\~м.;\~І \~замощення площею\~1425,0\~кв.\~м.,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] , проведену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною 07.03.2017 (номер запису про право власності: 19354745) та скасування державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомого майна - 14 частки майнового комплексу загальною площею 1775 кв. м., що складається з: Літ. А-1 торговельний павільйон площею 350 кв. м., об`єм 910 куб. м., №1 - ворота металеві площею 12,0 п. м.; №2 - огорожа площею 232,0 п. м.; І - замощення площею 1425,0 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1175638212101), проведену приватним\~нотаріусом Дніпропетровського\~міського нотаріального\~округу Щетіловою\~Ольгою Валеріївною\~07.03.2017\~(номер\~запису про\~право власності:\~19354793) із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1175638212101. З`ясовано,\~що на\~підставі заочного\~рішення Дніпропетровського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~від 17.01.2017\~у справі\~№ 175/4977/16-ц\~державним реєстратором\~КП «Центр\~реєстрації» \~Шестірнянської сільської\~ради 15.02.2017\~за [PERSON] \~зареєстровано право\~приватної власності\~на майновий\~комплекс загальною\~площею 1775\~кв.\~м.\~(без\~додаткового прийняття\~в експлуатацію),\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] , що складається з: Літ. А-1 торговельний павільйон площею 350 кв. м, об`ємом 910 куб. м., №1 - ворота металеві площею 12,0 п. м.; №2 - огорожа площею 232,0 п.м.; І - замощення площею 1425,0 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1175638212101). За результатами перегляду зазначеного судового рішення, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.03.2017 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Водночас на підставі договорів купівлі-продажу №275 та №274 від 18.02.2017, укладених між [PERSON] та [PERSON] , останній набув право власності на зазначений майновий комплекс. В подальшому\~ [PERSON] \~відчужено об`єкт\~нерухомості за\~адресою:\~ [ADDRESS] на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу частин даного майнового комплексу (по 1/2 частки майнового комплексу) №1897 від 07.03.2017, про що приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. 07.03.2017 зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення 34181977 від 07.03.2017; номер відомостей про речове право 19354745) та №1900 від 07.03.2017, про що приватним нотаріусом Щетіловою О.В. 07.03.2017 зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( індексний номер рішення 34182028 від 07.03.2017: номер відомостей про речове право 19354793). Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1175638212101. В реєстраційній справі щодо об`єкта нерухомого майна за номером 1175638212101 міститься технічний паспорт на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних технічного паспорта площа земельної ділянки складає 1775 кв.м. Вищевказані об`єкти нерухомого майна побудовані на земельній ділянці. Що не була відведена для цієї мети у встановленому законом порядку, дозвільні документи з питань проектування та будівництва на ній не видавались, офіційна адреса не присвоювалась, а тому вони не є створеними в розумінні ст. 331 Цивільного кодексу України. За інформацією Дніпровської міської ради, яка міститься у Муніципальній земельній інформаційній системі (лист від 04.02.2025 №7/11-272), договори оренди землі, укладені між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] відсутні. Відповідні рішення, прийняті Дніпровською міською радою, щодо земельної ділянки по [ADDRESS] відсутні. Звернень юридичних та/або фізичних осіб до органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки по [ADDRESS] - не виявлено. Відомості щодо видачі/реєстрації дозвільних документів у сфері містобудування у зв`язку із спорудженням об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] в Реєстрі будівельної діяльності відсутні. Згідно даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста відсутня інформація стосовно розпорядчих документів щодо присвоєння (зміни) адреси об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Вказана адреса офіційно жодному об`єкту міста не надавалась (лист Головного архітектурно- планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської ради від 11.03.2024 №12/19-108, лист Дніпровської міської ради від 04.02.2025 №7/11-272 ). Моніторингом офіційного веб-порталу Дніпровської міської ради та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] жодній особі не виділялась та як об`єкт права власності не обліковується. Окрім того, за інформацією, наявною у Комунальному підприємстві «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради технічна інвентаризація та державна реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: [ADDRESS] , підприємством не проводилось (лист КП «ДМБТІ» ДМР №15399 від 25.12.2024). Відповідно до\~інформації Головного\~Управління ДПС\~у Дніпропетровській\~області відсутні\~діючі договори\~оренди землі,\~укладені між\~юридичними/фізичними\~особами (зокрема\~ [PERSON] \~та Дніпровською\~міською радою\~за адресою\~земельної ділянки\~у [ADDRESS] .\~За даними\~інформаційних систем\~податкових органів\~ДПС України\~ [PERSON] \~податкові декларації\~з плати\~за землю\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~не надавалися,\~земельний податок\~та/або\~оренда не\~нараховувались та\~не сплачувались (лист ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 07.01.2025 №59215/5/04-36-24-12-15). Зважаючи на викладене, будівництво вказаного об`єкта нерухомості здійснено за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку та без отримання документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт. Таким чином, відповідачем незаконно використовується земельна ділянка, майно експлуатується з порушенням вимог земельного та містобудівного законодавства, що є підставою для усунення перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою та її повернення, шляхом знесення самочинного будівництва та скасування державної реєстрації речових прав із закриттям розділу у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у судовому порядку. Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року відкрито провадження по даній справі. Відповідач правом подачі відзиву на позов не скористався. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник Дніпровської міської ради та відповідач до суду не з`явились. Вислухавши пояснення прокурора, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що на\~підставі заочного\~рішення Дніпропетровського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~від 17.01.2017\~у справі\~№ 175/4977/16-ц\~державним реєстратором\~КП «Центр\~реєстрації» \~Шестірнянської сільської\~ради 15.02.2017\~за [PERSON] \~зареєстровано право\~приватної власності\~на майновий\~комплекс загальною\~площею 1775\~кв.\~м.\~(без\~додаткового прийняття\~в експлуатацію),\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] , що складається з: Літ. А-1 торговельний павільйон площею 350 кв. м, об`ємом 910 куб. м., №1 - ворота металеві площею 12,0 п. м.; №2 - огорожа площею 232,0 п.м.; І - замощення площею 1425,0 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1175638212101). За результатами перегляду зазначеного судового рішення, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.03.2017 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Водночас на підставі договорів купівлі-продажу №275 та №274 від 18.02.2017, укладених між [PERSON] та [PERSON] , останній набув право власності на зазначений майновий комплекс. У подальшому\~ [PERSON] \~відчужено об`єкт\~нерухомості за\~адресою:\~ [ADDRESS] на користь відповідача на підставі договорів купівлі-продажу частин даного майнового комплексу (по 1/2 частки майнового комплексу) №1897 від 07.03.2017, про що приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. 07.03.2017 зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний номер рішення 34181977 від 07.03.2017; номер відомостей про речове право 19354745) та №1900 від 07.03.2017, про що приватним нотаріусом Щетіловою О.В. 07.03.2017 зроблено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( індексний номер рішення 34182028 від 07.03.2017: номер відомостей про речове право 19354793). Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1175638212101. У реєстраційній справі щодо об`єкта нерухомого майна за номером 1175638212101 міститься технічний паспорт на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних технічного паспорта площа земельної ділянки складає 1775 кв.м. Вищевказані об`єкти нерухомого майна побудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому законом порядку, дозвільні документи з питань проектування та будівництва на ній не видавались, офіційна адреса не присвоювалась, а тому вони не є створеними в розумінні ст. 331 Цивільного кодексу України. За інформацією Дніпровської міської ради, яка міститься у Муніципальній земельній інформаційній системі (лист від 04.02.2025 №7/11-272), договори оренди землі, укладені між міською радою та юридичними або фізичними особами на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] відсутні. Відповідні рішення, прийняті Дніпровською міською радою, щодо земельної ділянки по [ADDRESS] відсутні. Звернень юридичних та/або фізичних осіб до органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки по [ADDRESS] - не виявлено. Відомості щодо видачі/реєстрації дозвільних документів у сфері містобудування у зв`язку із спорудженням об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] в Реєстрі будівельної діяльності відсутні. Згідно даних містобудівного кадастру та Адресного плану міста відсутня інформація стосовно розпорядчих документів щодо присвоєння (зміни) адреси об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Вказана адреса офіційно жодному об`єкту міста не надавалась (лист Головного архітектурно- планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської ради від 11.03.2024 №12/19-108, лист Дніпровської міської ради від 04.02.2025 №7/11-272 ). Моніторингом офіційного веб-порталу Дніпровської міської ради та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] жодній особі не виділялась та як об`єкт права власності не обліковується. Окрім того, за інформацією, наявною у Комунальному підприємстві «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради технічна інвентаризація та державна реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: [ADDRESS] , підприємством не проводилось (лист КП «ДМБТІ» ДМР №15399 від 25.12.2024). Відповідно до\~інформації Головного\~Управління ДПС\~у Дніпропетровській\~області відсутні\~діючі договори\~оренди землі,\~укладені між\~юридичними/фізичними\~особами (зокрема\~ [PERSON] \~та Дніпровською\~міською радою\~за адресою\~земельної ділянки\~у [ADDRESS] .\~За даними\~інформаційних систем\~податкових органів\~ДПС України\~ [PERSON] \~податкові декларації\~з плати\~за землю\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~не надавалися,\~земельний податок\~та/або\~оренда не\~нараховувались та\~не сплачувались (лист ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 07.01.2025 №59215/5/04-36-24-12-15). Будівництво вказаного об`єкта нерухомості здійснено за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку та без отримання документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За приписами ст. ст. 187, 188 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки. Статтею 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку. Стаття 141 Земельного кодексу України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою. Так, підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Будівництво об`єктів нерухомості являє собою взаємопов`язану діяльність різних суб`єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об`єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва. Порядок будівництва нерухомого майна врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, передумовою для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна є отримання дозвільних документів у сфері містобудівної діяльності, у тому числі тих, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна та речових прав на земельну ділянку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до\~положень ст.\~376\~Цивільного кодексу\~України житловий\~будинок,\~будівля,\~споруда,\~інше нерухоме\~майно вважаються\~самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанови Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі №202/3 520/16-ц). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст. 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Так, ст. 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). З огляду на викладене самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки. Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження. До вищезазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 15.11.2023 №916/1174/22. Стаття 120 Земельного кодексу України не гарантує прав на земельну ділянку у разі самочинного будівництва об`єкта нерухомості на ній та його відповідної реєстрації. Порядок набуття права власності на новозбудовану річ (нерухоме майно) регулюється законодавством про містобудівну діяльність та відповідними держаними будівельними нормами. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Водночас, відповідно до\~ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (ч. 1 ст.182 ЦК України). При цьому згідно з висновками Верховного Суду державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 910/19726/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц). Судом встановлено, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду фізичним та юридичним особам не приймалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку будь-якій особі не проводилася. Відповідно до статті 13 Конституції України земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. За висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеними у постанові від 11.05.2023 у справі №300/2813/22, користування земельними ділянками комунальної власності, у тому числі громадянами, їх зайняття за відсутності відповідного рішення ради про передачу такої ділянки у власність або у користування, відповідних правовстановлюючих документів та без оформлення прав на такі земельні ділянки, їх державної реєстрації, є порушенням вимог земельного законодавства. У такому випадку територіальна громада як первинний суб`єкт права власності на земельні ділянки в межах відповідної адміністративно - територіальної одиниці має право у порядку, встановленому законом, через уповноважені органи місцевого самоврядування захищати таке право, зокрема, шляхом здійснення цими органами заходів самоврядного контролю за використанням та охороною земель, вимагати від осіб, які допустили порушення вимог земельного законодавства щодо земель комунальної власності, усунення цих порушень та наслідків, які у зв`язку з цим настали, відшкодувати завдані збитки (шкоду). Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за [PERSON] на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Дніпровською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 Земельного кодексу України). Вказане підтверджується постановою Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 914/2200/20, в якій зазначено, що на підставі положень частин 2, 3 статті 152 ЗК України, за якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення права, статті 212 ЗК України, якою передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, визнавши доведеними позивачем та не спростованими відповідачем обставини наявності у позивача права комунальної власності на спірну земельну ділянку, самовільне зайняття відповідачем цієї земельної ділянки шляхом встановлення огорожі за відсутності будь-яких, в тому числі договірних, підстав для цього, Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позов про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу огорожі підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини 3 статті 152 ЗК України). Таким чином, з огляду на викладені обставини справи, що рішення про надання дозволу на будівництво будь-якої нерухомості на зазначеній земельній ділянці та рішення про відведення земельної ділянки для будівництва не приймалися, за змістом положень частин 1,2,4 статті 376, статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, реалізую чи право комунальної власності на земельну ділянку, Дніпровська міська рада наділена повноваженнями звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки та єдиним способом захисту передбачено саме усунення перешкод шляхом звільнення самовільної зайнятої земельної ділянки загальною площею 1775 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу наявність зареєстрованого права власності, перешкоджає належному володінню, розпорядженню та користуванню майном комунальної власності, його передачі відповідальній особі з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, у тому числі шляхом забезпечення надходження коштів до місцевого бюджету від використання майна, земельної ділянки. При цьому згідно з висновками Верховного Суду державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) та частиною четвертою статті 15 вказаного Закону (в редакції станом на момент внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно - правовими актами (стаття 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 24 Закону визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. З огляду\~на викладене,\~державна реєстрація\~права власності\~на нерухоме\~майно -\~майновий комплекс\~загальною площею\~1775\~кв.\~м.,\~що складається\~з:\~Літ.\~А-1\~торговельний павільйон\~площею 350\~кв.\~м.,\~об`єм 910\~куб.\~м.,\~№1\~-\~ворота металеві\~площею 12,0\~п.\~м.;\~№2\~-\~огорожа площею\~232,0\~п.\~м.;\~І -\~замощення площею\~1425,\~0\~кв.\~м.\~(реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна:\~1175638212101), прийнята за відсутності належних правових підстав, порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та підлягає скасуванню. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції з 26.07.2022, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом першим частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом першим частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову. Вказана позиція також викладена в постановах Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 22.08.2018 № 925/1265/16, від 04.08.2018 у справі № 915/127/18, від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, постановах Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №904/4339/21, від 11.06.2024 у справі №904/433 8/21. Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово формулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 48). Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (пункт 100)). Вказане підтверджується постановою Верховного Суду від 20.07.2021 у справі №914/2200/20, в якій зазначено, що на підставі положень частин 2, 3 статті 152 ЗК України, за якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення права, статті 212 ЗК України, якою передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, визнавши доведеними позивачем та не спростованими відповідачем обставини наявності у позивача права комунальної власності на спірну земельну ділянку, самовільне зайняття відповідачем цієї земельної ділянки шляхом встановлення огорожі за відсутності будь-яких, в тому числі договірних, підстав для цього, Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позов про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу огорожі підлягає задоволенню. Таким чином право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачем, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правомочностей розпоряджатись своєю земельною ділянкою. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №914/1785/22. З урахуванням\~викладеного,\~з метою\~усунення перешкод\~Дніпровській міській\~раді у\~здійсненні права\~користування та\~розпорядження земельною\~ділянкою комунальної\~власності,\~наявні підстави\~для скасування\~державної реєстрації\~права власності\~Відповідача на\~самовільно збудоване нерухоме майно: майновий комплекс загальною площею 1775 кв. м., що складається з: Літ. А-1 торговельний павільйон площею 350 кв. м., об`єм 910 куб. м., №1 - ворота металеві площею 12,0 п. м.; №2 - огорожа площею 232,0 п. м.; І - замощення площею 1425,0 кв. м., по Донецькому шосе, 1Г у м. Дніпро, із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна №117563 8212101, що буде достатнім способом захисту прав позивача. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, заяви № 23759/03 та № 37943/06; «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, заява № 39766/05; «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, заява № 61333/00; «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04) напрацьовано три критерії (принципи), які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. Судом не встановлені невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, з чим погодився і Верховний Суд. Щодо представництва прокурором інтересів держави. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02). У частинах першій, третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (тут і далі у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України. Зокрема, згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом) з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Системне тлумачення частини другої статті 45 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом) та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох таких випадках: у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу. У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок про те, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Отже, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин. Звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, прокурор обґрунтував неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів територіальної громади м. Дніпра міською радою як уповноваженим органом, яка самостійно не вживала достатніх заходів представницького характеру з метою захисту прав територіальної громади на спірне нерухоме майно протягом тривалого періоду часу, незважаючи на те, що їй достеменно було відомо, що нерухоме майно вибуло з комунальної власності поза волею її власника. Тож прокурор навів підставу для представництва інтересів держави, а саме факт порушення [PERSON] вимог земельного та містобудівного законодавства, безпідставної держаної реєстрації права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, а також самовільного зайняття земельної ділянки під зазначеним об`єктом. Наслідок чого орган місцевого самоврядування позбавлений можливості власника розпоряджатись земельною ділянкою, та зазначив підстави для звернення до суду з позовом, існування нагальної потреби у захисті порушених інтересів держави. У даній справі прокурор, звертаючись до суду з позовом, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 45 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом), належно обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, підтвердив неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів держави в особі Дніпропетровської міської ради, яка не вжила заходів щодо подання позову. З огляду на викладене, позов подано прокурором як повноважною особою, яка має право на представництво інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, яка самостійно не вчиняла дій для відновлення порушених відповідачами інтересів держави. У той же час суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме відмові у позові в частині вимог про повернення земельної ділянки, оскільки прокурором подано негаторний позов про усунення перешкод у користуванні власністю, спірна земельна ділянка з володіння територіальної громади не вибула, вимога про повернення майна є вимогою віндикаційного позову, а позивач не може одночасно подати віндикаційний та негаторний позов, оскільки вони стосуються різних порушень права власності. Вказана правова позиція відображена у постановах ВС від 18.12.2019 (справа № 522/1029/18) та від 18.01.2023 (справа № 488/2807/17). Вирішуючи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати по справі, що складаються з судового збору, в розмірі 8478,40 грн.

Outcome: partial