Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ФОП [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення коштів, у якому прохав стягнути із ФОП [PERSON] на користь фізичної особи [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 4303,25 грн., а саме: 4184 грн.-сума попередньої оплати за ненадані послуги, 88,30 грн.-інфляційні втрати, нараховані відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, 30,95 грн.-3% річних, нараховані відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, 5000 грн. витрати на професійну правничу допомогу, 906,40 грн. та судовий збір. Позов обгрунтований тим, що у квітні 2025 року [PERSON] у межах домовленостей з [PERSON] , вступила у перемовини з ФОП [PERSON] щодо замовлення дизайнерських послуг. Спілкування велося у «Телеграм». Зокрема, йшлося про створення двох рекламних макетів для зовнішнього розміщення. Відповідачка у листуванні погодилась на замовлення, надала реквізити для оплати, пообіцяла внести всі необхідні правки і супроводжувати до фінального результату, демонструючи готовність до співпраці. Вона підтвердила, що «спокійно вносить правки» та забезпечить якісне виконання робіт. 30.04.2025 року [PERSON] написала умови замовлення, у ході обговорення (30.04.2025-01.05.2025) сторонами погоджено перелік етапів, строки виконання та орієнтовну вартість роботи 01 травня 2025 року [PERSON] надіслала банківські реквізити на оплату. 03 травня 2025 року позивач здійснив оплату в сумі 4184 грн за реквізитами, наданими відповідачкою. У призначенні платежу було вказано - «оплата за послуги з дизайну». Між сторонами комунікація щодо узгодження умов виконання домовленості велась у спільному Google-документі, що містив технічне завдання (ТЗ) на створення макету. Робота та листування у цьому документі велася з офіційних адрес електроної пошти: позивача: [INFO] та відповідача: [INFO] . У процесі узгодження умов виконання робіт позивач і відповідач зафіксували основні параметри виконання замовлення у технічному завданні (ТЗ), яке оформлювалося у вигляді спільного Google-документа. Згідно з повідомленням відповідача (Твоя дизайн-студія Redaria) від 5 травня 2025 року о 13:07, у ТЗ було запропоновано остаточною датою виконання робіт визначити 9 травня 2025 року включно, що позивач підтримав. Пізніше, через затримки у погодженні технічного завдання, відповідач 7 травня 2025 року о 10:13 повідомив у документі про перенесення дедлайну на 10 травня 2025 року затримки у погодженні ТЗ». Таким чином, остаточний строк виконання робіт був чітко погоджений сторонами - до 10 травня 2025 року включно, що також зафіксовано у версії документа та підтверджується скріншотами листування Протягом травня 2025 року відповідач не надала жодного готового результату. У листуванні, яке тривало з 3 до 22 травня 2025 року, [PERSON] неодноразово уточнювала строки, формат, вигляд макетів та надсилала логотипи і технічні завдання, погоджені з клієнтом. У відповідь відповідач відповідала обіцянками завершити роботу та надати матеріали, проте не надала жодного завершеного макету. Після ознайомлення із частково підготовленими матеріалами (референсами), позивач звернувся із проханням провести додаткову зустріч через необхідність узгодження та уточнення концепції, проте відповідач відмовилася 13 травня 2025 року відповідач повідомила, що матеріалів не буде і запропонувала повернути гроші. Це є прямим визнанням факту невиконання договору та наміром повернення коштів. Однак, кошти повернуто не було. Відповідач відмовилась виходити на зв`язок телефоном, уникала конкретики та відповідальності. Попри неодноразові прохання надати результат або повернути кошти. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути сплачені кошти, але відповідач відмовилась від виконання зобов`язань, не надала фінального результату, не повернула кошти, та фактично припинила конструктивний діалог. На момент звернення до суду із даним позовом, жоден з макетів не був створений, не було передано жодного фінального файлу, а кошти не були повернуті. Відповідач порушила умови домовленості, не надала результату, визнала свою нездатність виконати зобов`язання, відмовилась повернути кошти. 06 червня 2025 року позивачем була направлена на адресу відповідача письмова претензія цінним листом через АТ «Укрпошта» з описом вкладення та повідомленням про вручення. У претензії містилась вимога щодо повернення грошових коштів, сплачених за ненадані послуги, у зв`язку з істотним порушенням умов договору. Станом на дату подання позовної заяви відповіді на претензію отримано не було, дії по врегулюванню спору відповідачем не вчинялись, що свідчить про відмову від добровільного виконання зобов`язань та ігнорування мирного способу вирішення спору. Відповідно до умов договору, відповідач повинен був надати послуги з 14.12.2024 по 27.12.2024 включно. Таким чином, датою початку прострочення виконання договірних зобов`язань є 28.12.2024. З цієї дати у відповідача виник обов`язок повернути позивачу суму передплати, на яку підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Загальна сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача, становить 4303, 25 грн, з яких: повернення попередньої оплати - 4 184 грн, інфляційне збільшення - 88,30 грн., 3 % річних - 30, 95 грн. Вказану суму до цього відповідачем так і не сплачено на рахунок позивача, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 12.08.2025 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 04.09.2025 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому остання зазначає про те, що із позовними вимоги не згодна у повному обсязі, вважає заявлені вимоги не обгрунтованими та такими, що не підтверджені відповідними доказами. Крім того зазначає про те, що вказана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки позивача є ФОП, здійснює господарську діяльність, вказаний спір виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а тому має розглядатися як господарський спір. Замовлення мало бути виготовлено виключно для господарської діяльності ФОП [PERSON] , тому і спір має розглядатися не у порядку цивільного судочинства. Посилається на те, що свою роботу вона виконала, це позивач затягував результат роботи, оскільки весь час вносив правки до проекту, тому саме позивач несе відповідальність за зрив договірних відносин. Відповідач зазначає, що позивачем значно завищена вартість послуг на оплату адвоката, така сума майже дорівнює сумі позовних вимоги. Крім того, відповідачу не зрозуміло для чого у даній справі було залучено [PERSON] , оскільки вона не є стороною у даних правовідносинах. Враховуючи вказане, прохала закрити провадження у даній справі. 08.09.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, у якому останній зазначає про те, що відповідач подала відзив у порушенні встановлених строків, що є підставою для відмови у його прийнятті. Із твердженням відповідача на те, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства позивач категорично не згоден, оскільки у даній справі він виступає як фізична особа, а не ФОП, а реєстрації позивача як ФОПа не є підставою для автоматичного оцінювання характеру наявного удового спору як господарського. Оскільки [PERSON] безпосередньо брала участь у погодженні умов замовлення, рішення у цій справі може вплинути на її права та обов`язки, тому її залучення є цілком обгрунтованим. Твердження відповідача про завищення витрат на правову допомогу є голослівним, не підтверджені жодними доказами та суперечать вимогам закону. Позивач також зазначає, що твердження відповідача в частині того, що саме позивач затягував виконання роботи у строки через внесення постійно правок до замовлення не відповідає дійсності, оскільки саме виконавець не виконав своїх договірних обов`язків, чим і спричинив зрив замовлення. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить суд слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. В задоволенні позовних вимог прохала відмовити. Третя особа надала заяву про розгляд справи без її участі. При ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе провести судове засідання за вказаної явки учасників процесу ухваливши рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що у квітні 2025 року між [PERSON] до ФОП [PERSON] була досягнута домовленість про створення двох рекламних плакатів для зовнішнього розміщення. Угода була укладена письмово за допомогою листування у месенджері, заповненим технічним завдання (Google -документом) . Договір на виконання вказаної роботи між сторонами не укладався. Позивачем було здійснено оплату таких послуг у сумі 4184 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № ЕР7Х-00ЕК-В1КС-С0Н9 від 03.05.2025 року. У процесі узгодження умов виконання робіт позивач і відповідач зафіксували основні параметри виконання замовлення у технічному завданні (ТЗ), яке оформлювалося у вигляді спільного Google-документа. Згідно з повідомленням відповідача (Твоя дизайн-студія Redaria) від 05 травня 2025 року о 13:07, у ТЗ було запропоновано остаточною датою виконання робіт визначити 09 травня 2025 року включно, що позивач підтримав. Пізніше, через затримки у погодженні технічного завдання, відповідач 07 травня 2025 року о 10:13 повідомив у документі про перенесення дедлайну на 10 травня 2025 року затримки у погодженні ТЗ». Таким чином, остаточний строк виконання робіт був чітко погоджений сторонами - до 10 травня 2025 року включно, що також зафіксовано у версії документа та підтверджується скріншотами листування, які містяться у матеріалах справи. Протягом травня 2025 року відповідач не надала жодного готового результату. З метою зручності та оптимізації процесу комунікації з виконавцем. Позивач усно доручив треті особі- [PERSON] виступати від його імені під час узгодження технічного завдання, стилістичних параметрів замовлення, строків виконання та інших питань, що випливали з укладеного договору про надання послуг. У листуванні, яке тривало з 03 до 22 травня 2025 року, [PERSON] неодноразово уточнювала строки, формат, вигляд макетів та надсилала логотипи і технічні завдання, погоджені з клієнтом. У відповідь відповідач відповідала обіцянками завершити роботу та надати матеріали, проте не надала жодного завершеного макету. Після ознайомлення із частково підготовленими матеріалами (референсами), позивач звернувся із проханням провести додаткову зустріч через необхідність узгодження та уточнення концепції, проте відповідач відмовилася 13 травня 2025 року відповідач повідомила, що матеріалів не буде і запропонувала повернути гроші. Однак, кошти так і повернуто позивачу. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути сплачені кошти, але відповідач відмовилась від виконання зобов`язань, не надала фінального результату, не повернула кошти, та фактично припинила конструктивний діалог. На момент звернення до суду із даним позовом, жоден з макетів не був створений, не було передано жодного фінального файлу, а кошти позивачу не були повернуті. Відповідач порушила умови домовленості, не надала результату, відмовилась повернути кошти позивачу. 06 червня 2025 року позивачем була направлена на адресу відповідача письмова претензія цінним листом через АТ «Укрпошта» з описом вкладення та повідомленням про вручення. У претензії містилась вимога щодо повернення грошових коштів, сплачених за ненадані послуги, у зв`язку з істотним порушенням умов договору. Станом на дату подання позовної заяви відповіді на претензію отримано не було, дії по врегулюванню спору відповідачем не вчинялись, що свідчить про відмову від добровільного виконання зобов`язань та ігнорування мирного способу вирішення спору. Вищевказане свідчить, що відповідач порушила свої зобов`язання перед позивачем, роботу не виконала, кошти за невиконану роботу також не повернула. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020р. у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020р. № 127/33824/19. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Враховуючи вказане, зобов`язання що виникли між сторонами виникли із підстав ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання договору про надання послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 ст. 903 ЦК України). Відповідно до умов договору, відповідач повинен був надати послуги з 14.12.2024 по 27.12.2024 включно. Таким чином, датою початку прострочення виконання договірних зобов`язань є 28.12.2024. У даній справі, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що послуги за договором не були надані відповідачем, з незалежних від позивачки причин, а сплачені ним кошти не були повернуті відповідачем за наслідками неодноразових звернень до неї зі сторони позивача. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Статтею 907 ЦК України передбачено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, передбачені договором або законом. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Судом встановлено, що у встановлений строк, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором перед позивачем , водночас позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти у сумі 4 184 грн. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або Статтею 19 ЦК України передбачено, що особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Абзацом 1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів передбачено», що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідач не виконала свого обов`язку перед позивачем , в кінцевий термін роботу не надала, порушила свої зобов`язання, тому з цієї дати у відповідача виник обов`язок повернути позивачу суму передплати, на яку підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що на час ухвалення рішення по справі, стороною відповідача не було здійснено повернення позивачу, сплачених на виконання договору грошових коштів, при цьому протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не було подано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження не можливості виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором з незалежних від неї причин, а тому суд приходить до висновку, що вимога в частині стягнення інфляційних втрат - 88,30 грн, 3 % річних - 30, 95 грн. підлягають задоволенню. Загальна сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача, становить 4303, 25 грн., з яких: повернення попередньої оплати- 4 184 грн., інфляційне збільшення - 88,30 грн., 3 % річних -30, 95 грн. Стосовно твердження відповідача про те, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. У статті 42 Конституції України зазначено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.1 ст. 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом , має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Як було встановлено, позивач звернувся до суду як фізична особа. Позивач замовив у відповідача послуги на розробку двох плакатів для подальшого друку та їх розміщення. Замовлення зроблено для господарської діяльності позивача. Проте, призначення цих плакатів-іміджеве та презентаційне, що відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України не є систематичною господарською діяльністю. Відповідачем не було надано жодного доказу системності або комерційного використання результату. Наявність у позивача статусу ФОП не змінює природи конкретних правовідносин, оскільки сама лише реєстрація особи як ФОП не означає, що вона виступає у такій якості у всіх правовідносинах. Замовлення мало разовий, презентаційний характер, тому правовідносини підлягають регулюванню за правилами цивільного судочинства. Вказана позиція відображена у постановах від 14.03.2018 у справі №2-7615/10 та від 05.06.2018 у справі № 522/7906/16-ц Великої Палати Верховного Суду. Між сторонами не було укладено письмового договору, а були лише переписка. Так, якщо між сторонами не укладено письмового господарського договору, а домовленість підтверджується лише перепискою, такі відносини слід розцінювати як цивільні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 916/1261/18 наголосила, що наявність статусу ФОП у фізичної особи не свідчить автоматично про господарську природу відносин. Вирішальним критерієм є саме характер правовідносин. Якщо між сторонами не укладено письмового господарського договору, а домовленість підтверджується лише перепискою, такі відносини слід розцінювати як цивільні. До твердження відповідача про те, що третя особа- [PERSON] не має відношення до справи суд ставиться критично, оскільки саме вона вела перемовини з відповідачем щодо замовлення двох рекламних плакатів, погоджувала технічне завдання та виступала фактичним комунікатором між сторонами. Таким чином її участь має ключове значення для підтвердження факту існування домовленостей, встановлення моменту порушення зобов`язань відповідачем. Оскільки позовні вимоги підлягають до повного задоволення, тому у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 968,96 грн. У позовній заяві позивач прохає стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. Відповідно до ч. 1,3,4,6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження вказаних витрат позивачем додано договір про надання професійної правничої допомоги № 27/1 від 27.07.2025 року, додаткову угоду до договору про надання професійної правничої допомоги № 27/1 від 27.07.2025 року на суму 5000 грн. та рахунок на оплату таких послуг на суму 5000 грн. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем доведено розмір вказаних витрат. Клопотання від відповідача про зменшити розміру витрат на правничу допомогу на адресу суду не надходило. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч.3 ст.141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат(встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими,що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Враховуючи складність справи, виконані адвокатом роботи, зміст позовної заяви, обсяг доданих документів, розмір задоволених позовних вимог, суд вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень відповідають засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги та підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved