Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до Іванківського районного суду Київської області з позовом до Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області (далі відповідач-1), [PERSON] (далі-позивач-2) про визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для: 1)Визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2)Витребування у [PERSON] на користь позивачки частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У своїй позовній заяві позивач зазначає, що [INFO] померла її бабуся - [PERSON] . На момент її смерті позивачці було лише 13 років. У померлої бабусі було дві доньки, а саме мати позивачки - [PERSON] та тітка позивачки - [PERSON] . Був ще син [PERSON] , але він помер у 2010 році. Влітку 2023 року позивачка була у селі Феневичі для підхоронення праху матері у могилу бабусі. До цього часу вона не їздила в це село багато років, адже проживає в м. Києві і жодних родичів там не має. Під час її візиту в сільській раді вона дізналася, що її тітка [PERSON] (померла в 2019 році) заволоділа 1/2 частиною житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала бабусі позивачки, і незаконно подарувала своїй іншій племінниці. Відносини з тіткою вона не підтримувала. Позивачка звернулась до адвоката, який зробив адвокатські запити і з відповіді старости Феневицького старостинського округу Іванківської селищної ради Вишгородського району дізналася наступне: 1) Згідно архівних даних нотаріальних дій виконкому Феневицької сільської ради Іванківського району Київської області за 2000 рік за № 33 від 13.10.2000 значиться заповіт [PERSON] , яка заповідає все своє майно [PERSON] . 2)На момент смерті, а саме [INFO] [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належало в рівних долях [PERSON] та [PERSON] . 3)На даний час домоволодіння за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] (племінниці тітки), згідно договору дарування житлового будинку від 23.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Біланом Є.Г. Через Єдиний державний реєстр судових рішень, за параметрами пошуку судових справ за 2015-2016 роки позивачка знайшла справу № 366/3182/15-ц за позовом тітки, яким суд присудив їй 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування. Позивачка оскаржила це рішення до Київського апеляційного суду, адже її тітка не вказала тоді в позові, що є заповіт і шо є спадкоємець за заповітом. Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у справі № 366/3182/15-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Іванківського районного суду Київської області від 09 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Феневицької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. У ході апеляційного розгляду стало відомо, що [INFO] [PERSON] померла. Також стало відомо, що після того, як [PERSON] у 2015 році за рішенням суду стала власницею всього житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вона подарувала його та земельну ділянку під цим будинком [PERSON] , відповідно до Договорів дарування житлового будинку, серія та номер: 3240, виданий 23.08.2016, посвідчений приватним нотаріусом Біланом Є.Г. та договору дарування земельної ділянки кадастровий номер 3222086401:01:028:0029, серія та номер: 3241, виданий 23.08.2016, посвідчений приватним нотаріусом Біланом Є.Г. Після прийняття постанови Київським апеляційним судом від 29 січня 2025 року у справі № 366/3182/15-ц позивачка звернулася до Іванківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину на частину житлового будинку, що находиться за адресою: [ADDRESS] , що належала її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , але постановою від 11.04.2025 року їй було відмовлено у зв?язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на житловий будинок. Позивачка зазначає, що оскільки на момент смерті бабусі їй було лише 13 років, вона вважається такою, що прийняла спадщину за заповітом. Вважає, що 1/2 частина будинку вибула у позивачки незаконно та вона має право на цю частину, яку заповідала їй бабуся. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025, головуючим суддею визначено суддю Мовчана В.В. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 07.05.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 28.05.2025 від представника позивача до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків. 03.06.2025 ухвалою Іванківського районного суду Київської області відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 26.06.2025. У судовому засідання 26.06.2025 розгляд справи було відкладено 30.07.2025, у зв`язку з неявкою відповідача. У судовому засіданні 30.07.2025 представником позивача заявлено клопотання про витребування у Приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Білана Євгена Григоровича копії договору дарування житлового будинку, серія та номер: 3240, виданого 23.08.2016, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Біланом Є.Г. та копію договору дарування земельної ділянки кадастровий номер 3222086401:01:028:0029, серія та номер: 3241, виданого 23.08.2016, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Біланом Є.Г. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області клопотання про витребування доказів задоволено, судове засідання відкладено на 28.08.2025. 18.08.2025 на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Білана Є.Г. надійшли копії витребуваних договорів дарування. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 28.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 07.10.2025. У судовому засіданні 07.10.2025 було оголошено перерву у справі до 23.10.2025. 23.10.2025 справу було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні Іванківського районного суду Київської області. Розгляд справи призначено на 19.11.2025. Участь у судовому засіданні 19.11.2025 взяв представник позивача у режимі відеоконференції. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - 1 у судове засідання не з`явився. Клопотанням від 12.08.2025 просили проводити розгляд справи до вирішення її по суті без представника селищної ради. Відповідач -2 у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 12, 13, 78, 81, 82 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оцінка зібраних по справі доказів здійснюється за правилами, передбаченими ст. 89 ЦПК України, з врахуванням положень ст. 76-88 ЦПК України. З наданих доказів, встановлено такі факти і обставини. Постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2025 у справі № 366/3182/15-ц задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано рішення Іванківського районного суду Київської області. Ухвалено нове рішення наступного змісту: у задоволенні позову [PERSON] до Феневицької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. Як вбачається з заповіту, посвідченого секретарем Феневицької сільської ради, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла все своє майно [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до довідки старости Феневицької сільської ради від 16.11.2023 № 66, на момент смерті [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] в рівних долях належав [PERSON] та [PERSON] . Даний факт підтверджено також договором міни (реєстраційний номер 1866-Б/589), а також довідкою сільського голови Салія М.Г. від 13.11.2025. Постановою державного нотаріуса Іванківської державної нотаріальної контори від 11.04.2025 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку по [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Відповідно до договорів дарування житлового будинку від 23.08.2016 [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі №369/1913/17 вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Згідно положень частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т. ч. шляхом визнання права. Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що позивачка зверталася до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва на спадщину на частину житлового будинку по [ADDRESS] , однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Право власності на весь житловий будинок по [ADDRESS] належить відповідачці на підставі договору дарування. Оскільки позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] , а рішення суду першої інстанції, яким право власності на частину житлового будинку було визнано за її тіткою, було скасовано, суд вбачає підстави для визнання права власності за позивачкою на частину житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016року у справі № 6-2407цс15). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, реалізація права на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимоги власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного суду: від 07 листопада2018 року у справі №488/5027/14-4 (пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункти 115,116), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 22 червня2021року у справі № 200/606/18 (пункт 74). Так, Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 335/640/15-ц вказує, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Також Верховним Судом зазначено, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація), як зазначив Верховний Суд у постанові. Також Верховний Суд зазначив, що відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Разом з цим, у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди, при застосуванні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача (п. 53.3 постанови ВС від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20). З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини справи, у цьому випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у відповідача частини житлового будинку, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін (висновок, викладений у постанові ВП ВС від 22.03.2023 у справі № 753/19588/19). Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимога про витребування майна підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2734, 89 грн., а тому у зв`язку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved