Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У жовтні 2025 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що незважаючи на досягнення сином повноліття, він з народження страждає на тяжку хронічну психічну хворобу та є інвалідом з дитинства, через що йому встановлено інвалідність І групи підгрупи «А» з 29.08.2025 безстроково. Син повністю знаходиться на її утриманні, потребує постійного нагляду, догляду та сторонньої допомоги, а тому вона вона позбавлена можливості самостійно заробляти кошти для його повноцінного забезпечення. Окрім невеликої пенсії, призначеної сину, самостійних доходів вона не має, а тому є потреба в матеріальній допомозі зі сторони відповідача. Ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін, заперечення проти чого від них не надійшло. Відповідач 11.11.2025 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що на даний час не має можливості сплачувати аліменти на утримання сина, оскільки доглядає свою матір, яка є інвалідом І групи після інсульту та потребує постійного догляду, а тому він позбавлений змоги влаштуватись на будь-яку роботу, аби мати можливість отримувати хоч якісь кошти. Окрім того, вважає матеріальне становище позивачки з сином значно кращим за його власне. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Охорона дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом і має метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні. Державна політика у цій сфері ґрунтується на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини декларує, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За загальним правилом, встановленим ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.198, 200, 201 СК України). Способи виконання батьками вказаного обов`язку визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати, в тому числі повнолітніх непрацездатних дочку, сина, тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] , [INFO] , є сином відповідача [PERSON] та зареєстрований разом із матір`ю за однією адресою в с Орепи Звягельського району. У січні 2012 року Новоград-Волинським міськрайонним судом був виданий виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] у розмірі 1/3 всіх видів доходів, починаючи з 21.12.2011 і до досягнення ним повноліття. Станом на день звернення до суду з даним позовом, син сторін [PERSON] досяг повноліття. Постановою державного виконавця від 23.09.2025 виконавче провадження №30996295 за виконавчим листом №2-1858, виданим 31.01.2012, було закінчено в зв`язку з досягненням дитиною повноліття. Згідно долучених до позову витягу від 01.09.2025 з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, [PERSON] , консультативного висновку спеціаліста та висновку №386 від 02.09.2025 лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду, Степану встановлений діагноз F72.1, який потребує догляду, лікування та додаткової підтримки. З 29.08.2025 [PERSON] встановлено інвалідність І групи підгрупи «А» безстроково. Домовленості про подальший порядок утримання спільного сина батьки не досягли. Для виникнення обов`язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв`язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання. Інвалідом визнається особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав (ст.1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). Подібне визначення інваліда міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. В разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Відповідно до ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Обов`язки по вихованню, догляду, розвитку дитини, а в даному випадку дорослого сина, який є інвалідом з дитинства, значно більшою мірою виконуються тим з подружжя (з колишнього подружжя), з яким він проживає. Незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч.6 ст.7 СК України), у переважній більшості випадків такий догляд здійснює мати. Разом з тим, суд наголошує, що обов`язок по утриманню своїх дітей, піклування про їх фізичний і духовний розвиток, не може бути покладений виключно на одного з батьків. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідач є працездатною особою 51 року, якому з 01.05.2025 до 01.05.2026 призначено компенсацію за надання соціальних послуг особам з інвалідністю І групи, матері [PERSON] в розмірі 2120 грн. Остання перебуває на обліку в пенсійному органі і отримує пенсію в розмірі 5178 грн щомісячно, що підтверджується довідкою про її доходи від 07.11.2025. З податкових\~декларацій про\~майновий стан\~і доходи\~сторін слідує,\~що позивач\~отримує державну\~соціальну допомогу,\~призначену [PERSON] ,\~як особі\~з інвалідністю\~з дитинства\~в розмірі\~8044,7\~грн;\~відповідач отримує соціальні виплати в розмірі 2120 грн. Звернення матері до суду з даним позовом свідчить про те, що батько не достатньо приймає участі у вихованні, утриманні свого сина, не створює всі необхідні умови для його розвитку і життя. Мінімальний розмір призначеної державою допомоги за інвалідністю, є об`єктивно недостатнім для забезпечення належних умов проживання, харчування, лікування [PERSON] . Відповідач не надав суду підтверджень щодо своєї неспроможності сплачувати аліменти. Його посилання на неможливість працевлаштування через догляд за матір`ю, спростовується наданими ним же доказами, долученими до відзиву. Зокрема, згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, відповідач разом зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , та сестрою [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] . Отже, він є не єдиною дитиною [PERSON] , а його сестра зобов`язана також приймати рівну з ним участь в догляді та утриманні їх спільної матері. Суд зауважує, що догляд за матір`ю може бути сімейним обов`язком, але це особистий вибір відповідача, а не юридична причина для уникнення аліментів. Закон не ставить у залежність обов`язок щодо однієї особи від наявності турботи про іншу. За Законом України «Про соціальні послуги» та цільовими державними програмами, догляд за літньою чи хворою матір`ю може бути організований іншими шляхами: соціальний працівник, служба догляду, інші повнолітні діти. Той факт, що в матері відповідача є ще донька, прямо свідчить, що обов`язок допомоги розподіляється між ними, а не покладається виключно на [PERSON] . Суд підкреслює, що права та інтереси непрацездатних осіб, особливо інвалідів з дитинства, підлягають підвищеному захисту держави. Це узгоджується з конституційним принципом соціальної спрямованості держави та положеннями СК про особливий захист осіб, які через стан здоров`я не можуть самостійно забезпечити себе. Аліментні правовідносини мають соціальний характер: вони спрямовані на забезпечення мінімально необхідного рівня існування особи, яка не має можливості самостійно отримувати доходи. Для непрацездатного [PERSON] це є не правом вибору, а питанням виживання й підтримання базових життєвих умов. СК України встановлює обов`язок батьків утримувати повнолітню непрацездатну дитину, якщо вона потребує допомоги. Закон не ставить цей обов`язок у залежність від інших життєвих обставин і не передбачає можливості ухилення від виконання цього обов`язку при доведенні потреби та непрацездатності. Потреби особи, яка не може забезпечити себе самостійно, за своєю суттю мають пріоритет перед інтересами платника аліментів, оскільки останній є працездатним і має реальні можливості впливати на свій матеріальний стан (працевлаштування, планування витрат). Непрацездатний син таких можливостей позбавлений. Інвалідність з дитинства є тривалим або постійним станом, який об`єктивно унеможливлює забезпечення себе власними доходами. Тому допомога від батьків не є тимчасовою чи факультативною вона є визначальним джерелом існування. Практика Верховного Суду підкреслює необхідність дослідження реальної потреби й можливостей батьків. У ситуації, коли потреба доведена й є суттєвою, вона визнається пріоритетною, оскільки непрацездатна дитина не має альтернативних джерел забезпечення. Забезпечення непрацездатного сина аліментами відповідає стандартам захисту гідності людини та права на достатній життєвий рівень, закріплених у Конституції та міжнародних актах. Доводи відповідача щодо вищого рівня доходів позивача з сином за його, не заслуговують на увагу, позаяк державна допомога інвалідам це базовий мінімальний соціальний захист, передбачений Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», і соціальні виплати не замінюють батьківського обов`язку, а лише доповнюють його. Окрім того, розмір цих виплат, як правило, є мінімальним і не забезпечує медичні, побутові, реабілітаційні та інші витрати, які має особа з інвалідністю. Обов`язок батьків походить із факту спорідненості й закріплений законом, а не може бути замінений державою. Резюмуючи викладене, виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів спільного сина сторін, враховуючи потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, який, на переконання суду конкретно у цій справі, зобов`язаний брати участь у забезпеченні благополуччя Степана, суд приходить висновку, що [PERSON] в змозі сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному у позовних вимогах: тобто 2000 грн щомісячно на весь період непрацездатності свого сина. Такий розмір є реальним та відповідатиме, як інтересам хлопця, так і засадам розумності, виваженості і справедливості. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 28.10.2025. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved