Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

01.11.2024 за підсудністю з Новомиколаївського районного суду Запорізької області до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла цивільна справа з позовною заявою [PERSON] , від імені якої діє адвокат Богуцький Остап Юрійович, до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до позовної заяви, з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 09.09.2024, представник позивача зазначив, що 02.08.1997 між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням суду від 20.06.2024 розірвано. За час шлюбу подружжям було набуте майно: 1) земельна ділянка з кадастровим номером 2322181600:06:001:1209, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1233868523221, площею 0,0491 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., Запорізький р., с/рад Володимирівська; 2) транспортний засіб марки RENAULT SANDERO, реєстраційний номер: [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): [NUMBER] , колір білий. Першочергово позивачка звернулась до Новомиколаївського районного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] та просила визнати за нею право власності на вищевказаний транспортний засіб, який був набутий сторонами за час перебування у шлюбі та належить сторонам на праві спільної сумісної власності. При цьому у відповідача у власності мала б залишитись вищевказана земельна ділянка, яка також була набута сторонами за час перебування у шлюбі та належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Проте, після подання позовної заяви до суду позивачці стало відомо, що відповідачем, без її згоди, вищевказаний транспортний засіб, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, було відчужено на користь третіх осіб за ціною 253500,00 грн. Посилаючись на те, що вищевказане нерухоме та рухоме майно було придбане в період шлюбу за спільні кошти, а також враховуючи те, що наразі спірний транспортний засіб продано відповідачем без згоди позивачки, [PERSON] просила суд: - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером 2322181600:06:001:1209, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1233868523221, площею 0,0491 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., Запорізький р., с/рад Володимирівська; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу марки RENAULT SANDERO, реєстраційний номер: [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): [NUMBER] у розмірі 126750,00 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму понесених судових витрат. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи позивачка у судове засідання не з`явилась. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, проти винесення заочного рішення не заперечує. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , з 20.06.2009 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Новоіванівською сільською радою Новомиколаївського району Запорізької області, актовий запис № 04 від 20.06.2009. Заочним рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 20.06.2024 у справі № 322/710/24 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коваленко В.В. за реєстровим № 182, [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,0491 га (у тому числі за земельними угіддями багаторічні насадження 0,0491 га) кадастровий номер 2322181600:06:001:1209, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Володимирівська сільська рада, за межами населених пунктів, цільове призначення якої для ведення індивідуального садівництва. Згідно з п. 2.1, 2.2 вказаного договору, продаж земельної ділянки здійснюється за 49500,00 грн. Ринкова вартість відчужуваної земельної ділянки становить 8991,00 грн. Відповідно до п. 5.4. вказаного договору, купівля земельної ділянки здійснюється покупцем за згодою дружини [PERSON] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 429728279 від 03.06.2025, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2322181600:06:001:1209, площа (га): 0,0491 га, дата державної реєстрації земельної ділянки: 12.05.2011, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: відділ Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, цільове призначення: для індивідуального садівництва, адреса: Запорізька обл., Запорізький р., с/рада Володимирівська, на підставі договору купівлі-продажу № 182 від 26.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коваленко В.В., 26.04.2017 зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно з ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У ч. 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: земельна ділянка (площею 0,0491 га, кадастровий номер 2322181600:06:001:1209, розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Володимирівська сільська рада, за межами населених пунктів, цільове призначення: для ведення індивідуального садівництва) придбане сторонами за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та не заперечується відповідачем по справі. Відтак, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є правильним та не суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу й створює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Вказана позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Будь-яких обставин, які б давали підстави вважати, що вищевказане спірне майно земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності сторін, учасниками справи заявлено не було. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Разом з цим, судом встановлено, що спірне майно, а саме:земельна ділянка, було придбано подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України немає, відтак позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню. Стосовно вимоги позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу марки RENAULT SANDERO, реєстраційний номер: [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): [NUMBER] у розмірі 126750,00 грн., необхідно зазначити наступне. В матеріалах справи дійсно містяться документи, на підставі яких за договором комісії № 7106/24/000603 від 04.04.2024 [PERSON] здійснено відчуження транспортного засобу RENAULT SANDERO, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код: [NUMBER] , за 253500,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Разом з цим, ані позивачем, ані його представником суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту набуття спірного автомобіля подружжям за час шлюбу. Відтак твердження позивачки про те, що транспортний засіб марки RENAULT SANDERO, реєстраційний номер: [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя взагалі не знайшли свого підтвердження. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає що вимога позивача про стягнення з [PERSON] відповідача на її користь 1/2 грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу марки RENAULT SANDERO, реєстраційний номер: [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): [NUMBER] у розмірі 126750,00 грн. не підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial