Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

представник ТОВ " КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС" Костюкович Ф.Ф. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ "КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС" заборгованість у розмірі 251905,52 грн., яка складається з: 193319,06 - інфляційного збільшення та 58586,46 - 3% річних за користування грошовими коштами, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12.09.2008 між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» (надалі Банк) та [PERSON] було укладено договір кредиту №143-В/46, відповідно до умов якого, відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів були надані кредитні кошти в сумі 58000 доларів США, зі сплатою 13% за користування кредитом. Свої зобов`язання кредитор виконав, надавши грошові кошти позичальникові. Згідно п.1.3 кредитного договору, для забезпечення позичальником виконання зобов`язань за кредитом, кредитодавцем приймається іпотека нерухомого майна, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] . 12.09.2008 між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., реєстр. №698. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору кредиту №143-В/46 від 12.09.2008, утворилась значна заборгованість, у зв`язку з чим, кредитор був вимушений звернутись до суду з позовною заявою за захистом своїх порушених прав. Так, 27.05.2011 рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №2-686/11 позов Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562163,30 грн. Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562163,30 грн., шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка виступає забезпеченням вимог позивача, що випливають з договору кредиту №143-В /46 від 12.09.2008. В подальшому, в ході примусового виконання вищевказаного рішення на підставі виконавчого документа №2-686/11 виданого 11.08.2011, відбулися прилюдні торги з реалізації нерухомого майна та 24.10.2012 було реалізовано нерухоме майно, яке виступало забезпеченням вимог кредитора. Таким чином, стягувачу за виконавчим документом №2-686/11, боржником в якому була [PERSON] за реалізацію предмета іпотеки було перераховано 163504,47 грн. Відтак, рішення Галицького районного суду м.Львова від 27.05.2011 в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом не виконано, відповідач безпідставно користується грошовими коштами, таким чином у позивача виникло законне право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування коштами. Згідно статуту ПАТ «Фідобанк», затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів Банку від 14.04.2016, ПАТ «Фідобанк» став правонаступником всіх прав та обов`язків АБ «Факторіал-Банк» та ПАБ «СЕБ Банк». 03 лютого 2021 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрований в реєстрі за № 28. Враховуючи наведене, а також те, що станом на день подачі позову до суду, вказане грошове зобов`язання є невиконаним в повному обсязі, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.09.2025 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.10.2025 розгляд справи відкладено та надано відповідачу час на підготовку та скерування відзиву на позовну заяву. 22.10.2025 [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] через Електронний суду подав відзив на позовну заяву, в якому просить поновити строк на подачу такого, оскільки відповідач не отримував примірник позовної заяви, а йому 09.10.2025 було надано доступ до матеріалів даної справи в електронному вигляді та відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування відзиву покликається, на те, що правовідносини, які були предметом судового розгляду витікали з договору кредиту №143-В/46 від 12.09.2008, за яким кредит був наданий в іноземній валюті, відтак інфляційні втрати не підлягають стягненню, на підтвердження чого посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц та постанову КЦС у складі Верховного Суду від 20.12.2023 у справі №752/4079/16-ц. Крім цього, вказує, що відповідно до ч.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування, позичальник у разі прострочення кредитного зобов`язання звільняється від відповідальності за ст.625 ЦК України (інфляційні втрати, 3% річних), також звільняється від сплати штрафів і пені за таке прострочення. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.10.2025 розгляд справи відкладено та надано позивачу час на підготовку та скерування відповіді на відзив. 24.10.2025 представник позивача Костюкович Ф.Ф. через Електронний суд продав відповідь на відзив, в якій покликається на судову практику Верховного суду та зазначає, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Окрім цього, вказує, що рішенням суду у справі №2-686/11, сума простроченного грошового зобов`язання за кредитом була встановлена в національній валюті - гривні. Таким чином вважає, що ТОВ «Консалт Солюшенс» має право за ч.2 ст.625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання, оскільки таке, підтверджене судовим рішенням та визначено в національній валюті - гривні. Окремо зауважує, що позивачем не нараховувалась заборгованість за період дії в Україні воєнного стану, відтак просить позов задоволити. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Повідомлення сторін про розгляд справи було здійснено шляхом скерування судових повідомлень на їх поштову та електронну адреси. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12.09.2008 між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №143-В/46 під заставу нерухомого майна, відповідно до умов якого, відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів були надані кредитні кошти в сумі 58000 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 11 вересня 2013 року, зі сплатою 13% за користування кредитом /а.с. 16-19/. Згідно п.1.3 кредитного договору, для забезпечення позичальником виконання зобов`язань за кредитом, кредитодавцем приймається іпотека нерухомого майна, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] . З метою забезпечення виконання умов договору кредиту, 12.09.2008 між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір (який одночасно є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки від свого імені будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрований в реєстрі за №698. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] /а.с. 20-23/. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 27.05.2011 позов Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562163,30 грн. Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» заборгованість по невиконаним зобов`язанням в розмірі 562163,30 грн., шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , реєстраційний №12485115, яка виступає забезпеченням вимог позивача, що випливають з договору кредиту №143-В/46 від 12.09.2008 /а.с. 24-26/. Як вбачається з постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП [NUMBER] від 29.11.2012 винесеної державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Пушкаш В.О. з примусового виконання виконавчого листа №2-686/11 виданого 11.08.2011, згідно протоколу №1412299-4 від 24.10.2012 реалізовано квартиру [ADDRESS] . Перераховано стягувачу 163504,47 грн /а.с. 27/. За змістом частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3)виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. За змістом частини першої статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статуту ПАТ «Фідобанк», затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів Банку від 14.04.2016, ПАТ «Фідобанк» став правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного банку «Факторіал-Банк» та Публічного акціонерного банку «СЕБ Банк». Зазначене також підтверджується листом ПАТ «Фідобанк» №03-434 від 07.05.2021/а.с. 28-34/. Відповідно до протоколу електронного аукціону №UA-ЕА-2020-12-23-000001-b від 19.01.2021, за лотом №GL1N019277 за кредитним портфелем переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс», ЄДРПОУ: 42251700 /а.с.35-36/. 03 лютого 2021 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрований в реєстрі за № 28 /а.с. 37-40/. За змістом п.101 додатку №1 до договір №GL1N019277_205/1 про відступлення прав вимоги від 03.02.2021, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором кредиту №143-В/46 від 12.09.2008 /а.с.41-43/. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 01.04.2021 замінено стягувача ПАТ «Фідобанк» у виконавчому проваджені по примусовому виконанню рішення суду його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» у цивільній справі №2-686/11 /а.с. 49-52/. Відтак, станом на час розгляду справи грошове зобов`язання за кредитом є невиконаним, відповідач ухиляються від повернення кредитних коштів на шкоду кредитору, безпідставно користується грошовими коштами, які належать до сплати позивачу, у ТОВ «Консалт Солюшенс» виникло право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за користування коштами, передбачене статтею 625 ЦК України. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст. 509, ч. 3 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості та виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Як вбачається з рішення Галицького районного суду м.Львова від 27.05.2011 у справі № 2-686/11, в частині стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором, така вирішена до стягнення у грошовій одиниці України - гривні. Окрім цього, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Згідно з положеннями ст.ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В порушення зазначених правових норм, відповідач не виконав рішення суду, а також не сплатив заборгованість за кредитом у повному обсязі до моменту звернення із цією позовною заявою, та прострочив своє грошове зобов`язання за кредитним договором, що встановлене рішенням суду. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідачів грошові кошти на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 від суми боргу, який становить 398658,83, позивачем нараховано інфляційне збільшення в розмірі 193319,06 грн. та 3% річних в розмірі 58586,46, а всього 251905,52 грн. Суд приймає до уваги наданий представником позивача розрахунок як належний доказ по справі, оскільки такий жодним чином не спростований стороною відповідача, оскільки ними не надано документів, що свідчили б про повне або часткове погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором та рішенням суду. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Таким чином, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», як у правонаступника ПАТ «Фідобанк», виникло право вимагати до відповідача щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30.06.2023 (Постанова КМУ від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, зупиняються на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону №540-ІХ, який набрав чинності 02.04.2020). Відтак, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом №540-ІХ, зупиняються на строк дії такого карантину. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Пунктом 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Таким чином, строк загальної позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України було продовжено на строк дії воєнного стану. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Цей правовий режим зберігається і до дня подачі цього позову. Враховуючи зазначене, відповідно до розрахунку заборгованості, нарахування заборгованості позивачем здійснено до введення на території України воєнного стану, а саме такий зроблено за період з 02.04.2017 до 23.02.2022. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 761/4878/16-ц (провадження № 61-1625св18). За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує правову позицію наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) з якої вбачається, що у «межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Законом передбачено право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат, що є способом захисту майнового права та інтересу останнього, оскільки надає можливість відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримати компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позов є підставним, оскільки відповідач не виконує у повному обсязі свого грошового зобов`язання, яке виникло на підставі кредитного договору та було встановлено рішенням суду, відтак позивач має законне право на застосування наслідків порушення відповідачем грошового зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України, відповідач не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача, а тому позов необхідно задоволити. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3022,86 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved