Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

20 серпня 2025 року позивач\~ [PERSON] через свого представника адвоката Міщук І.В. звернувся до суду з позовом до Держави Україна\~в особі\~ Державної\~казначейської служби\~України,\~Волинської обласної\~прокуратури,\~Головного управління\~Національної поліції\~у Волинській\~області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що органами досудового розслідування за процесуального керівництва Прокуратури Волинської області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017030090000387 від 17.10.2017, в якому [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 199 КК України. 11 квітня 2022 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області [PERSON] було виправдано на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2022 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року в частині виправдання в тому числі [PERSON] було залишено без змін. Вказує, що протягом тривалого часу, зокрема 60 місяців, [PERSON] незаконно притягувався до кримінальної відповідальності та був змушений доводити свою невинуватість, та внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового розслідування, прокуратури, йому було спричинено значну моральну шкоду. Зокрема, було безпідставно піддано незаконному переслідуванню, він утримувався під вартою терміном 11 місяців, та перебуваючи в умовах слідчого ізолятора не мав можливості вести звичний спосіб життя, утримувати себе та рідних. Крім того, він був змушений докладати додаткових зусиль для поновлення свого права на чесне ім`я, отримував постійні сильні душевні переживання, пов`язані з ризиком бути визнаним винним у вчинені кримінального правопорушення. В результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 568 000 грн. З посиланням\~на норми\~ст.ст.\~23,\~280,\~1166,\~11167,\~1176\~ЦК України,\~ст.2,3,4,13\~Закону України»\~«Про\~порядок відшкодування\~шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача 568\~000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Ухвалою від 25 серпня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 08 вересня 2025 року надійшов відзив від представника Державної казначейської служби України, в якому вказує що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. 15 вересня 2025 року від представника Головного управління Національної поліції у Волинській області надійшов відзив на позовну заяву. Просить в задоволенні позову відмовити. 16 вересня 2025 року надійшов відзив на позовну заяву від Волинської обласної прокуратури, в якому прокурор просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача Державної казначейської служби Мельник Л.Є., представник відповідача Волинської обласної прокуратури Романішина Т.Л. та представник Головного управління Національної поліції у Волинській області Денисюк І.О. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом частини п`ятої\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено\~статті 56 Конституції України. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдального вироку суду; (п.1). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 18 жовтня 2017 року, [PERSON] було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017030090000387 від 17.10.2017 за ч.2 ст.199 КК України. Ухвалою слідчого судді Камінь-Каширського районного суду від 19 жовтня 2017 року [PERSON] обрано запобіжний захід у тримання під вартою строком на 2 місяці, який ухвалами суддів продовжувався до 08 квітня 2018 року. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2022 року [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 199 КК України та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2022 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року в частині виправдання в тому числі [PERSON] залишено без змін. Статтею 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України (стаття 4 вказаного Закону). Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Враховуючи вищезазначені обставини, а також досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позивач перебував під слідством та судом з 18 жовтня 2017 року (повідомлено про підозру у кримінальному провадженні) по 26 жовтня 2022 року (набрання вироком законної сили) , тобто повних 60 місяців. За цей період часу, позивач зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків з оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, позивач зазнав негативного впливу внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, він приймав участь під час досудового розслідування та розгляду справи в суді на протязі тривалого часу, перебував тривалий час під вартою, був позбавлений можливості реалізувати свої звички і бажання, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд погоджується із твердженням позивача про завдання йому моральної шкоди. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Розмір відшкодування слід розраховувати виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 8000 грн (станом на момент вирішення справи). Отже розмір\~моральної шкоди,\~обрахованої у\~відповідності до\~вищевказаних норм\~права становить\~480\~000гривень ( 8000 гривень х 60 місяців). Зазначений вище розмір відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди, на думку суду, є достатнім, цілком відповідає засадам розумності, поміркованості і справедливості, зважаючи на характер та обсяг моральних страждань, які він поніс за час перебування під слідством і судом. У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18 зроблено висновок про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №352/2255/19. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, позивачем при звернення до суду судовий збір не сплачено відповідно до п. 13 ч. 2\~ст. 2 Закону України «Про судовий збір», якою визначенго, що судовий збір не справляється за подання про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Суд вирішуючи питання про судові витрати, керується положеннями ст.141ЦПК України\~та вважає необхідним компенсувати їх за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial