Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У липні 2025 року позивачка [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона з лютого 1993 року безперервно проживає в квартирі [ADDRESS] . Ця квартира була набута шляхом приватизації [PERSON] та членами її сім`ї: сином [PERSON] та бабою [PERSON] . Кожному з співвласників належало по 1/3 частині квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Як стверджувала [PERSON] , спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв. Позивачка зазначала, що вона добросовісно заволоділа 1/3 частиною квартири [ADDRESS] , що за життя належала [PERSON] , продовжує відкрито та безперервно нею володіти більше десяти років, а тому відповідно до ст. 344 ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі - ЦК України) просила суд визнати за нею право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 17 липня 2025 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Відповідач Київська міська рада подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому заперечувала проти позовних вимог та зазначила, що позивачка з 16 листопада 1999 року знала кому належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] , що виключає можливість набуття нею права власності на згадане майно за набувальною давністю. Також відповідач вказав на те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. У відповіді на відзив [PERSON] наголосила, що після смерті [PERSON] , спадщина після якої ніким прийнята не була, позивачка на законних підставах продовжувала проживати в квартирі [ADDRESS] , а тому добросовісно та законно заволоділа 1/3 частиною квартири [ADDRESS] , яка за життя належала на праві власності [PERSON] . Також позивачка зауважила, що вона обрала належний спосіб захисту порушеного права. Так, спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до [INFO] , а тому до спірних правовідносин ст. 1276 ЦК України застосовуватись не може. Водночас застосуванню до спірних правовідносин не підлягають положенням ст. 551 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР), позаяк син [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , тобто після закінчення 6 місячного строку для прийняття спадщини, не встигнувши її прийняти у строк, встановлений ст. 549 ЦК УРСР. Відповідач Київська міська рада заперечення до суду не подала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] подав письмові пояснення на позову, в яких зазначив про те, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Першої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи № 378/2021 після смерті [PERSON] 08 вересня 2025 року витребуваний доказ був наданий суду Першою київською державною нотаріальною конторою. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги своєї довірительки з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, у відзиві на позовну заяву представником відповідача заявлено клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, у поясненнях щодо позову просив суд розглянути справу за його відсутності. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2025 року відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України відкладено ухвалення та проголошення судового рішення та оголошено дату і час його проголошення на 16 год 30 хв 24 листопада 2025 року. Заслухавши вступне слово представника позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 16 листопада 1999 року набули шляхом приватизації право власності на квартиру [ADDRESS] . Кожному з співвласників належала 1/3 частина указаної квартири (а. с. 27). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 вересня 2008 року серії [NUMBER] , виданим повторно (а. с. 5). 17 червня 2025 року позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової Н.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті її баби [PERSON] (а. с. 93). 09 липня 2025 року позивачка подала нотаріусу заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Однак постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової Н.В. від 09 липня 2025 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до [INFO] , а тому до правовідносин спадкування слід застосовувати положення ЦК УРСР. Згідно з цим Кодексом [PERSON] не є спадкоємцем жодної з трьох черг, передбачених ст. ст. 529-531 ЦК УРСР, а тому не має права на спадкування після смерті [PERSON] . Відомості про те, що інші спадкоємці після смерті [PERSON] , зокрема її син [PERSON] , прийняли спадщину у порядку, встановленому ст. 549 ЦК УРСР, матеріали спадкової справи № 8/2025 після смерті [PERSON] не містять (а. с. 93-117). За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: 1) часом відкриття; 2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3 ст. 5 ЦК України). Правила ст. 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року (абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Тлумачення ст. 5 та абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України пунктом передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (ч. ч. 1 і 2 ст. 1277 ЦК України). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. ч. 1 і 2 ст. 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. ч. 1 і 2 ст. 549 ЦК УРСР). Аналіз змісту ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (ч. ч. 1-3 ст. 555 ЦК УРСР). Системне тлумачення ч. 2 ст. 549, ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР та абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що: в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції "відумерлої спадщини", передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою; з урахуванням того, що в ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Судом з`ясовано, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] , а тому до спірних відносин підлягають застосуванню норми матеріального закону, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК УРСР, яким не передбачалась можливість визнання спадщини відумерлою, оскільки після смерті спадкодавця протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини ніхто спадщину не прийняв, то відповідно до ст. 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства перейшло до держави. За положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених ч. 1 ст. 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном. Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не доведено з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази добросовісність заволодіння нею спірним майном, зокрема те, що вона не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужим майном, тобто те, що обставини, які обумовили її володіння чужим майном, не давали і не могли давати [PERSON] сумніву щодо правомірності її володіння цим майном. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , оскільки сам по собі факт користування позивачем спірним нерухомим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому власником 1/3 частини спірної квартири є держава, яка не відмовилася від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю (такий висновок суду корелюється з висновком Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 29 травня 2025 року у справі № 127/38548/23).

Outcome: dismissed