Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, зазначивши, що 08.12.2014 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви позивач зазначає про те, сімейне життя не склалося, сторони мають різні погляди на життя та обов`язки, відповідач зловживає алкогольними напоями, подружні відносини припинені, спільне господарство не ведеться Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. У зв`язку з цим, позивачка змушена звернутись до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28.05.2025 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Розглянувши докази, подані позивачем в обґрунтування позовних вимог, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст.\~51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч. 2, ст.\~3\~СК України\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Судом встановлено, що 08.12.2014 [PERSON] , [INFO] , уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що Виконавчим комітетом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області зроблено відповідний актовий запис №23, після укладення шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), серії [NUMBER] від 08.08.2020. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.\~55\~СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як убачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них на підставі постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану, відповідно до статей 106 та 107 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що відносини в сім`ї ускладнились, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, шлюб існує лише формально, відповідач зловживає алкогольними напоями. Докази на підтвердження протилежного до суду не надані. Крім того, ст.\~17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що сторони не бажають примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам, зокрема, позивача, тому шлюб слід розірвати. Відповідно до ст.\~112\~СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). 23.09.2025 на електронну адресу суду з електронної адреси позивачки надійшла заява від відповідача [PERSON] , у якій він не заперечує проти розірвання шлюбу та просить розглянути справу за його відсутності, яку суд не бере до уваги як належний доказ. При розгляді та вирішенні справи про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач, не проживають однією сім`єю, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство, проживають окремо. Щодо стягнення аліментів з відповідача суд зазначає наступне. Статтею 180\~Сімейного Кодексу\~України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Частиною третьою статті 181\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд враховує обставини, визначені ст. 182 Сімейного кодексу України, та з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини зазначає, що цей розмір має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частина перша статті 182\~Сімейного кодексу\~України зобов`язує суд при визначенні розміру аліментів врахувати : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Судовим розглядом будь-яких обставин щодо незадовільного стану здоров`я дитини не встановлено. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, також не надав будь-яких відомостей щодо незадовільного стану здоров`я, наявності інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, дочки, сина. Згідно з частиною другою статті 150\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155\~цього ж\~Кодексу здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, приймаючи до уваги обставини, визначені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, суд, виходячи із засад розумності та справедливості, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, дійшов висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу). При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідає положенням частини другої статті 182 Сімейного кодексу України. Суд також приймає до уваги положення ч. 5 ст.\~183\~СК України про те, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 03.02.2015, видане Виконавчим комітетом Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, також підлягають задоволенню. Частиною першою статті 191\~Сімейного Кодексу\~України визначено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачка звернулася до суду з позовом через систему «Електронний суд» 23.05.2025, що підтверджується відміткою на роздруківках документів наданих суду, отже аліменти підлягають стягненню з відповідача саме з цього дня. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, суд зазначає, що у відповідності до вимог ч. 4 ст.\~273\~ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 13000,00 грн. суд зазначає наступне. Положеннями статті 59\~Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15\~ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. 1, п.1 ч.3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Статтею 137\~ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою: 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] витрат на професійну допомогу у розмірі 13000,00 задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1211,20 грн. Крім того, оскільки рішення про стягнення аліментів ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial