Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м.Харкова з позовною заявою, у якій, після збільшення позовних вимог, прохає суд: визнати договір про поділ квартири, що є спільною частковою власністю від 13.12.2012, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. за реєстровим номером 1868, недійсним в частині переходу в приватну власність [PERSON] приміщення 19а, площею 3,8 квм. в квартирі [ADDRESS] .; усунути перешкоди у користуванні позивача квартирним коридором, що розташований на 8 поверсі будинку [ADDRESS] і є спільним для входу у квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] з 8 поверху шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити незаконно зайняте та переобладнане у приміщення квартири [ADDRESS] , приміщення загального користування (позаквартирний коридор), площею 3,8 квм. на 8 поверсі за адресою: [ADDRESS] , за власний рахунок привести позаквартирний коридор, площею 3,8 кв.м. у первісний стан відповідно до технічної документації та розблокувати вхідні двері до квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у сумі 100\~000 грн. В обґрунтування\~ позовних\~вимог \~позивач зазначає,\~що \~він є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 28.11.2016. Співвласником у розмірі 1/2 частки є його батько [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 04.04.2008, виданого Київською районною радою у м.Харкові. Квартира [ADDRESS] має загальну площу 438,5 кв.м., житлову площу 256,8 кв.м і розташована на 7,8 та 9 поверхах. Відповідно до технічного паспорта, до приміщень 1-9 має вхід на 7 поверсі з приміщення сходів під`їзду, а до приміщень №10-16 восьмого поверху та приміщення дев`ятого поверху, має окремий вхід на 8 поверсі через коридор загального користування (поза квартирний коридор) з квартирою [ADDRESS] . Зазначає, що 28.11.2016 у нього з батьком досягнуто згоди і укладено договір відповідно до умов якого вони визначили між собою порядок користування спільною квартирою [ADDRESS] таким чином, що приміщення квартири, що знаходяться на 7 поверсі з окремим входом - у користування батька позивача [PERSON] , а приміщення, що знаходяться на 8 та 9 поверхах з окремим входом з 8 поверху у його користуванні. Приблизно у 2018 році він дізнався про те, що квартира [ADDRESS] розділена на дві квартири - [ADDRESS] та [ADDRESS] , з яких 14-а знаходиться саме на восьмому поверсі, і власники квартири [ADDRESS] шляхом незаконного приєднання спільного коридору загального користування, з якого відповідно до плану будинку і технічного паспорта квартири позивача були входи до квартири [ADDRESS] та його квартири [ADDRESS] , приєднали коридор загального користування площею 3,8 кв.м. до своєї квартири і зробили його частиною житлових приміщень квартири [ADDRESS] , позбавивши його квартиру виходу з 2-го та 3-го рівня приміщень квартири, що знаходяться на 8 та 9 поверсі, у тому числі і пожежного евакуаційного виходу. Окрім того, було проведено переобладнання нежитлового приміщення №19, яке відповідно до експлікації було більярдом, у кухню, а кладову №16 - у санвузол. Жодних пояснень з боку власника квартири [ADDRESS] він не отримав, на його прохання звільнити коридор загального користування і надати йому доступ до своєї власності відповів категоричною відмовою. Вказує, що 07.02.2020 він направив запит до ОСББ «Чернишевська 30», на який отримав відповідь у вигляді довідки, в якій зазначено, що вихід із квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] (2поверху) є спільним тамбуром і плата за користування цим приміщенням нікому не нараховується, оскільки в ОСББ «Чернишевського 30» плата за користування місцями загального користування не нараховується. Після отримання такої відповіді він звернувся 10.03.2020 до голови правління OСББ «Чернишевського 30» Лоткіну БВ з проханням застосувати до власника квартири [ADDRESS] а захід впливу щодо відновлення його прав як власника. Зазначає, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Поділ квартири [ADDRESS] на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] відбувся на підставі договору від 13.12.2012 (далі спірний договір). На момент укладення спірного договору квартири [ADDRESS] ії власниками на праві спільної часткової власності були [PERSON] ( 44/100 частки) , [PERSON] (34/100 частки на підставі договору купівлі - продажу від 05.10.2012) та [PERSON] (22/100 на підставі договору купівлі - продажу від 11.10.2011. Як стало йому відомо після ознайомлення з витребуваними на підставі ухвали суду інвентарними справами на квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , незаконне приєднання місця загального користування площею 3,8 кв.м., яке відповідно до технічної документації на будинок [ADDRESS] та інвентарних справ на квартири [ADDRESS] , був поза квартирним коридором, з якого передбачений вхід до квартир №. [ADDRESS] та [ADDRESS] з 8-го поверху, відбулося в момент укладання спірного договору . Зазначає, що в результаті укладання спірного договору відбулась державна реєстрація власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , до складу якої було, всупереч нормам цивільного законодавства, включено місце загального користування - поза квартирний коридор на 8-мy поверсі, площею 3,8 кв.м, який зазначений у спірному договорі як приміщення 19a. Вважає, що спірний договір суперечить актам цивільного законодавства: статтям 382,369 ЦК України, статті 53акону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статті 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства 3 питань житлово- комунального господарства України від 18.06.2007 №55 ( в редакції, що дія на час укладання спірного договору); Державних будівельних норм України А.2.2-3-2014 "Склад та 3мicт проектної документації на будівництво"; Державних будівельних норм України « Будинки і споруди: Житлові будинки. Основні положення. ДБН В.2.2-15-2005» розділу 4 «Пожежна безпека» пункту 4.1 Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чернишевськогo 30». Крім того, спірний договір порушує його права як власника квартири [ADDRESS] та співвласника приміщення загального користування багатоквартирного житлового будинку, будівельні та пожежні норми з огляду на те, що відповідачі, самовільно влаштувавши з коридору загального користування тамбура,(відповідно до ДБН В.12-15.2005 Тамбур - прохідний простір між дверима, призначений для захисту від проникнення холодного повітря, диму і запахів при вході до будинку, у сходовуiTку або інші приміщення) собі підсобне приміщення квартири [ADDRESS] , тим самим позбавивши його виходу/входу до його квартири [ADDRESS] , порушив не тільки його права як власника квартири та співвласника допоміжного приміщення багатоквартирного будинку, а й вимоги будівельних та пожежних норм. При цьому згоду на вчинення таких дій відповідачу або 3-тій особі Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Чернишевськогo 30», він у жодній формі не надавав. Вважає, що КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» незаконно, з порушенням вимог Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 18.06.2007 №55 ( в редакції, що діяла на час укладення спірного договору), Державних будівельних норм України А.2.2-3-2014 "Склад та зміст проектної документації на будівництво", ДБН В.2.2-15-2005розділ 4 «Пожежна безпека», ст.100,152 Житлового Кодексу, Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою КМУ від 08.10.92 №572 ( п.1.4.Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень), виготовило технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] з урахуванням перепланування та приєднання приміщення загального користування, зазначивши його як приміщення [ADDRESS] , а приватний нотаріус ХМНО Звєрєв АМ. не перевірив чи визнано право власності на приміщення 19а за [PERSON] в передбачений законом спосіб і чи відповідають документи, подані сторонами правочину вимогам діючого цивільного законодавства України. З огляду на те, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку, вважає, що спірний договір в силу положень ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України в частині переходу права власності на приміщення [ADDRESS] , яке є фактично місцем загального користування, є недійсним. При цьому зазначає, що відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. А отже, зазначає, що власник квартири [ADDRESS] незаконно заволодів місцем загального користування, що є спільною власністю власників квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] (колишньої єдиної квартири [ADDRESS] , не отримавши на це згоду ані власників квартири [ADDRESS] , ані згоди загальних зборів ОСББ «Чернишевського 30», вчинив переобладнання та перепланування квартири [ADDRESS] без дозволу виконавчого комітету Київської районної ради у м.Харкові відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент такого перепланування квартири [ADDRESS] , порушив вимоги будівельних та пожежних норм шляхом позбавлення трьох рівневої квартири [ADDRESS] виходу/входу з 8 поверху. Вищезазначені дії відповідача призвели до того, що він не має змоги зробити ремонтні роботи в належній йому 1/22 частині квартири [ADDRESS] , оскільки у зв`язку з визначенням порядку користування квартирою [ADDRESS] з іншим співвласником - [PERSON] , який займає 7 поверх, проводити ремонт через 7 поверх він не має можливості. В результаті він вимушений був укласти Договір оренди житлового приміщення за адресою [ADDRESS] з громадянкою [PERSON] , додатково нести витрати на оплату орендованого житла та комунальних послуг, як орендованого житлового приміщення так i частини кв. [ADDRESS] . Окрім того, його намагання спонукати відповідача [PERSON] та його матір [PERSON] , яка була попереднім співвласником квартири [ADDRESS] і приймала участь у її поділі, звільнити поза квартирний коридор і надати йому доступ до його квартири, супроводжувалися погрозами та образами з боку [PERSON] , навіть поданням заяви до правоохоронних органів з їхнього боку. Всі цi не правомірні дії завдають йому душевних страждань, бо він вимушений мешкати в орендованій квартирі, нести значні матеріальні витрати щодо утримання власності, якою він позбавлений можливості користуватися завдяки протиправним і незаконним діям відповідача. Окрім того він позбавлений можливості розпорядитися своєю часткою в квартирі [ADDRESS] , оскільки без окремого виходу він не може її продати чи зробити ремонт та проживати там. Розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідачів він оцінює у сумі 100\~000 грн. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 01.02.2021 прийняти до розгляду та відкрити загальне\~позовне провадження\~у цивільній\~справі за\~вказаною позовною заявою. З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. 11.03.2021 представником відповідача [PERSON] адвокатом Подус М.О. подано відзив на позов, з змісту якого вбачається, що відповідно до діючого цивільного законодавства договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В даному випадку позивач та його батько в 2016 році домовилися між собою про порядок користування приміщеннями квартири, уклавши договір в простій письмовій формі. За таких обставин поділу майна в натурі не відбулося, а відтак у позивача відсутні правові підстави стверджувати, що порушуються саме його права власності на квартиру,оскільки конкретні приміщення квартири в натурі у його власність не виділені, а знаходяться в користуванні. Укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON] договір щодо конкретного користування квартирою [ADDRESS] є двостороннім і не має жодних правових наслідків для третіх осіб, що не є сторонами такого договору, зокрема відповідача [PERSON] . Вищевикладене свідчить про те, що твердження про порушення права власності позивача [PERSON] є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Вказує, що набувши право власності і підписавши зазначений вище договір користування квартири від 28.11.2016, позивач [PERSON] не міг не знати про те, що на думку сторін вказаного договору до приміщень квартири [ADDRESS] має існувати окремий вхід з 8-го поверху будинку [ADDRESS] . Також, до позовної заяви додано технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , виданий 21.02.2008 [PERSON] , на плані 8-го поверху якого передбачений окремий вхід до квартири. Таким чином, [PERSON] , як первісний власник квартири, а з 28 листопада 2016 року і позивач [PERSON] , як співвласник частки, знали і не могли не знати, що квартира яка є в їх власності не відповідає технічному паспорту. Позивач зазначає, що про те, що нібито власники квартири [ADDRESS] приєднали коридор загального користування до своєї квартири та унеможливили, за його твердженням, вхід до квартири [ADDRESS] , він дізнався в 2018 році. Tим самим позивач стверджує, що принаймні 2 роки у нього пішло на те, щоб встановити відсутність передбаченої техпаспортом вхідної двері до частини квартири, яка знаходиться у його користуванні. При цьому, коли саме в 2018 році (місяць, день), від кого, при яких обставинах позивач дізнався про ймовірне порушення його прав в позовній заяві не зазначено. Про ймовірне порушення свого права позивач міг довідатися 28 листопада 2016 року, коли він набув у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] і підписав договір користування цією квартирою, який передбачає окремий вхід до тієї частини квартири, що знаходиться в його користуванні. Враховуючи, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 27 грудня 2013 року, відомості про це внесені Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та є відкритими та загальнодоступними, про особу, яка нібито порушила його права, позивач [PERSON] міг довідатися також безпосередньо в листопаді 2016 року. Taким чином, перебіг позовної давності для звернення [PERSON] із даним позовом почався 28 листопада 2016 року і позовна давність сплила 28 листопада 2019 року. Жодних відомостей щодо зупинення чи переривання перебігу позовної давності позовна заява [PERSON] не містить. Проте, позовна заява у даній цивільній справі була подана 09 грудня 2020, тобто більш ніж через рік після спливу позовної давності. У зв`язку із викладеним відповідач просить застосувати до позову [PERSON] наслідків спливу позовної давності, як підстави для відмови в позові. З огляду на зазначене прохає застосувати до вимог позивача наслідки спливу позовної давності та відмовити з цих підстав у задоволенні позову. Зазначає, що відповідач [PERSON] відповідно статті 41 Конституції України та положень Цивільного кодексу України набув права власності на квартиру, володіє, користується та розпоряджається нею. При цьому як власник [PERSON] володіє, користується та розпоряджається виключно тими приміщеннями, що входять до складу об`єкту нерухомого майна (ізольованої квартири), яка належить йому на праві власності - площею 95,2 кв.м. Оплата комунальних послуг за весь час, коли він є власником - з грудня 2013 року відповідачем здійснюється за площу 95,2 кв.м. Що стосується переобладнання приміщень належної відповідачеві квартири [ADDRESS] , яке було відповідно до експлікації більярдом, у кухню, a кладову №16 - у санвузол), то відповідно до статті 152 ЖК УРСР виконання власником робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Також вважає, що позивачем не зазначено, чим порушені його права переобладнанням кімнат у квартирі, яка належить відповідачеві на праві власності. Щодо інших приміщень (спільного майна) багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] є співвласником на праві спільної сумісної власності відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України і користується він ними нарівні та спільно з іншими мешканцями цього будинку. Позивач стверджує, що відповідачем нібито було чи то захоплено чи то приєднано якийсь поза квартирний коридор на восьмому поверсі. Проте, позивачем не зазначено ані площу, ані номер цього приміщення на плані будинку, ані його конкретного розташування. Тобто з позовної заяви неможливо ідентифікувати приміщення, щодо якого власне і поданий позов і яке нібито «захопив» відповідач. Більш того, з відповіді ОСББ «Чернишевського 30» без дати і номера від 07.02.2020 також не вбачається про яке приміщення йде мова, зазначено про те, що «оскільки вихід з квартири [ADDRESS] i квартири [ADDRESS] (2-го поверху) є спільним тамбуром і плата за користування цим приміщення нікому не нараховується». При цьому також не зазначено ані площу, ані номер цього приміщення, не додано жодних інших відомостей, що дозволяють ідентифікувати приміщення. За таких обставин з позовної заяви взагалі не вбачається, щодо якого конкретного приміщення поданий позов. Водночас не додано жодних доказів того, що відповідач [PERSON] . неправомipно заволодів або користується якимись приміщеннями в житловому будинку [ADDRESS] , окрім безпосередньо квартири [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 27.12.2013. Позов в цій частині ґрунтується виключно на твердженнях позивача, та непідтверджений жодними доказами. Вказує, що а момент укладення договору про поділ квартири [ADDRESS] її власниками на права спільної часткової власності були [PERSON] (44/100 частки), [PERSON] (34/100 частки) та [PERSON] (22/100 частки). Обґрунтовуючи незаконність, на його думку, дій власників квартири [ADDRESS] позивач посилається на «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 18.06.2007 № 55,яка визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об`єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, повинен був бути Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна. Проте, при укладенні вищенаведеного договору про поділ майна сторони власники керувалися технічними можливостями поділу квартири, які були викладені у відповідному висновку б/н, виданому 05.12.2012 Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», що вбачається безпосередньо з тексту договору на який посилається позивач. Таким чином, посилання позивача на порушення вимог вищевказаної Інструкції є хибним. Зазначає, що решта доводів позивача зводиться до порушень вимог Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», державних будівельних норм і правил, які на думку позивача мають місце внаслідок нібито «захоплення» відповідачем якогось приміщення в житловому будинку [ADDRESS] . Оскільки вищевикладені доводи у відзиву свідчить про те, що факт такого захоплення позивачем недоведений, та вбачається, що відповідач [PERSON] користується виключно своєю власністю набутою на законних підставах, то доводи позовної заяви в цій частині не є обґрунтованими. З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 16.04.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмету спору [PERSON] . Витребувано з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради належним чином засвідчені копії інвентарних справ на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Витребувано у [PERSON] договір про поділ квартири, що є спільною частковою власністю від 13.12.2012, посвідчений ПН ХМНО Звєрєвим А.М. за реєстровим номером 1868. Долучено до матеріалів справи копії рахунків на сплату комунальних послуг та довідку до акту МСЕК. 31.05.2021 на виконання ухвали суду надійшли від КП № Харківське міське бюро технічної інвентаризації « Харківської міської ради копії інвентарних справ на квартири [ADDRESS] . 09.09.2021 на адресу суду надійшла заява від представника позивача адвоката Бондаренко Н.В. про збільшення позовних вимог. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова, 20.09.2021 змінено склад суду та визначено головуючу суддю у справі: Лисиченко С.М. (на підставі Рішення Вищої ради правосуддя №1976/0/15-21 від 14.09.2021 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Київського районного суду м.Харкова у відставку»). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.09.2021\~цивільну справу за вказаним позовом прийнята до провадження судді Київського районного суду м. Харкова Лисиченко С.М. Призначено підготовче судове засідання. За клопотанням сторін розгляд підготовчого судового засідання неодноразово відкладався. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, строк дії якого на даний час продовжений. У період воєнного стану, відповідно до статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», повноваження судів не можуть бути припинені, а частина друга статті 26 зазначеного Закону передбачає, що скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Для врегулювання даного питання 24.02.2022 Рада суддів України (далі РСУ) прийняла ряд важливих та актуальних рішень Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією з боку рф. 02.03.2022 РСУ опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з них такі основні: відкладати розгляд справи (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, оскільки велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи чи не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя;) справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження; роз`яснювати громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із воєнними діями та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції; для цього учасники справи мають заявити про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. З огляду на зазначене, а також за клопотаннями сторін, зокрема сторони відповідача, розгляд справи неодноразово відкладався. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.03.2024 прийняти до розгляду заяву представника позивача [PERSON] адвоката Бондаренко Наталії Валеріївни про збільшення позовних вимог. Підготовче провадження у цивільній справі - закрито. Призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова залучено до участі у справі правонаступника третьої особи [PERSON] , який помер [INFO] [PERSON] . У судовому засідання представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та прохала задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені у заявах по суті справи. У судовому засідання представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволені позовних вимог прохав відмовити, посилаючись на підстави, зазначені у заявах по суті справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, про час та день розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Правом на подання відзиву не скористалися. Заяв, клопотань не подавали. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час , день та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи ОСББ « Чернишевського 30» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши вступне слово сторін, дослідивши письмові пояснення у справі, документи, оцінивши їх у сукупності, встановив таке. Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості №435624374 від 16.07.2025 власниками шестикімнатної квартири [ADDRESS] є: 1\\2 частки - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б\\н, видане 04.04.2008 Київської районною у м.Харкові радою; 1\\2 частини [PERSON] на підставі договору дарування №2524, виданий 28.11.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. Відповідно даних технічного паспорту квартира [ADDRESS] розташована на 7,8 та 9 поверхах будинку. До приміщень №1-9 має вхід на 7 поверсі будинку з приміщення сходів під`їзду, а до приміщень №10-16 восьмого поверху будинку та приміщення дев`ятого поверху, має окремий вхід на 8 поверсі будинку через коридор загального користування (позаквартирний коридор) з квартирою [ADDRESS] . Судом встановлено, оскільки не спростовано сторонами, що 28.11.2016 між позивачем та його батьком, [PERSON] досягнуто згоди та укладено договір, відповідно до умов якого сторони визначили між собою порядок користування спільною квартирою [ADDRESS] таким чином, що приміщення квартири, що знаходяться на 7 поверсі з окремим виходом у користуванні [PERSON] , а приміщення квартири, що знаходяться на 8 та 9 поверхах з окремим виходом з 8 поверху у користуванні позивача [PERSON] . Згідно даних свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , видане 18.11.2024 першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , про що зроблено актовий запис №14224. Відповідно даних витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №79568872 після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. 17.12.2024 заведена спадкова справа №73459579. Даних щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, в тому числі щодо належної померлому частки квартири [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Згідно даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія [NUMBER] , видане 27.01.2005 Київською районною радою м.Харкова на підставі розпорядження голови Київської районної ради м.Харкова від 26.01.2005 за №83 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №6356313 від 28.01.2005 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно даних договору дарування квартири від 23.06.2006, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В., зареєстрований в реєстрі за №2116, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира розташована на 7-9 поверсі 9-ти поверхового цегляного будинку та складається з восьми жилих кімнат житловою площею 252,1 кв.м, загальною площею 444,9 кв.м. Згідно даних витягу з реєстру права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №35228396 від 20.08.2012 8-ми кімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві власності: 22/100 частин - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2241 від 11.10.2011, посвідчений ПНХМО Звєрєвим А.М.; 78/100 частин - [PERSON] на підставі дубліката договору дарування №2116 від 23.06.2006, посвідчений ПНХМНО Горішнім Є.В., дублікат видано 22.06.2011, реєстраційний №2029. Відповідно даних договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М., зареєстрований в реєстрі за №1561, [PERSON] від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 23.06.2006 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В. реєстровий №2118 діє [PERSON] , продав [PERSON] приміщення №11 площею 28.2 кв.м., №12 житловою площею 64.1 кв.м., №13 площею 2.2 кв.м., №14 площею 2 кв.м., №18-а площею 14.4 кв.м., №20 площею 4 кв.м., №21 площею 34.6 кв.м., №22 площею 3,3 кв.м. - загальною площею 152.8 кв.м., житловою площею -64.1 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , що складає 34/100 частини вказаної квартири. Квартира в цілому складається з восьми кімнат. Площа квартири становить: загальна-444,9 кв.м., житлова- 252,1 кв.м. Власнику 22/100 частин вказаної квартири, [PERSON] , відомо про продаж вказаної частини квартири. З матеріалів інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 72937/9438 квартири [ADDRESS] вбачається, що 18.10.2012 до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» звернулася [PERSON] із заявою про підготовку матеріалів про поділ квартири [ADDRESS] на дві самостійні квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Листом вих№31 від 20.11.2012 ОСББ «Чернишевського30», за підписом голови правління - Валяєва Є.Г., повідомив стосовно питання перепланування квартири [ADDRESS] таке. Житлове приміщення №19, площею 31.7 кв.м., було переобладнане у кухню - вітальню, площею 31.7 кв.м. Житлове приміщення №17, площею 25.6 кв.м., було розділено перегородкою на житлове приміщення площею 19.9 кв.м, та коридор площею 5.3 кв.м. Місто загального користування коридор, площею 3.8 кв.м., між жилим приміщенням №19 площею 31.7 кв.м. та коридором №15 площею 3.5 кв.м., було приєднано до квартири [ADDRESS] . У зв`язку з цим, ОСББ «Чернишевського 30» не заперечує щодо проведення переобладнання у квартирі [ADDRESS] та приєднання місця загального користування коридору площею 3.8 кв.м. Разом з цим, стороною позивача надано суду відповідь ОСББ «Чернишевського 30» вих.№23/06-1 від 23.06.2025 на адвокатський запит №01/10 від 10.06.2025, зі змісту якої вбачається, що відповідно до технічного плану будинку, а саме 8 поверху першої секції будинку [ADDRESS] , передбачено вихід з квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] на сходову клітину через загальний коридор площею 3.8 кв.м., який є нежитловим приміщенням. Усі приміщення будинку, що знаходяться поза приміщеннями квартир власників, такі як сходові клітини, коридори між квартирами, сходи, підвал та інше є місцями загального користування співвласників будинку, є майном об`єднання і знаходяться у їх спільній власності відповідно до Статуту ОСББ «Чернишевського 30». Відповідно до Статуту до виключної компетенції загальних зборів членів об`єднання належить питання про використання об`єктів, що перебувають у спільній власності членів об`єднання та прийняття рішень про передачу в оренду об`єктів , які перебувають у спільній власності членів об`єднання фізичним і юридичним особам. Отже, Статутом ОСББ не передбачена можливість передавання місць загального користування у власність членів ОСББ. Питання щодо передачі об`єктів, що перебувають у спільній власності членів об`єднання у користування фізичним та юридичним особам, приймаються на загальних зборах і оформлюється Рішенням таких зборів, а отже, таке погодження не може бути оформлено довідкою за приписом голови правління ОСББ. Що питання приєднання місця загального користування позаквартирного коридору 3.8 кв.м. на 8 поверсі секції 1, що згідно плану поверху розташований між виходами з квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] повідомляють, що ані протоколу загальних зборів щодо розгляду цього питання, ані Рішення загальних зборів щодо погодження такої дії в ОСББ « Чернишевського 30» немає, а отже це питання на загальні збори не виносилося. В Статуті зазначено, що правління здійснює керівництво поточною діяльністю об`єднання і воно має право приймати рішення з усіх питань діяльності об`єднання за винятком тих, які належать до виключної компетенції загальних зборів Правління \\ виконавчим органом і підзвітне загальним зборам. Зазначені у відповіді факти не спростовані сторонами та підтверджуються, зокрема положенням Статуту ОСББ» Чернишевського 30» та даними технічного паспорту на багатоверховий будинок квартирного типу літ.»А-9» за адресою: [ADDRESS] . Паспорт виготовлений за матеріалами інвентаризаційної справи 06.03.2020, за станом обстеження -03.03.2004. Крім того, з матеріалів інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 72937/9438 квартири [ADDRESS] вбачається таке. Листом КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 05.12.2012 повідомлено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомлено, що до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» надійшла заява від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з проханням видати витяг для договору поділу сумісного майна співвласників квартири [ADDRESS] . По матеріалам інвентаризаційної справи встановлено, що квартира [ADDRESS] -7 ми кімнатна, загальною площею 424,1 кв.м., житловою 214.7 кв.м., розташована на 7,8,9 поверсі 9-ти поверхового будинку по праву власності зареєстрована за [PERSON] - 44/100 частин на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Горішнім Є.В. 23.06.2006 реєстраційний №2116; [PERSON] - 22/100 частини на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М. 11.10.2011 реєстраційний №2241; [PERSON] - 34-100 частин на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2012, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М. реєстраційний №1561. Обстеженням від 13.11.2012 встановлено, що: приміщення №1-10, №1а, балкон, частина лоджії загальною площею 183.4 кв.м., житловою -103.1 кв.м. знаходяться у користуванні [PERSON] та складають 62/100 частин, приміщення №11-14, 18а,20,22, балкон, частина лоджії, тераса загальною площею 145.6 кв.м., житловою -64.1 кв.м., які знаходяться у користуванні [PERSON] та складають 38\\100 частини на ізольовану квартиру [ADDRESS] ; приміщення №15-19,19-а загальною площею 95.2 кв.м., житловою -47.5 кв.м. ізольовані, з окремим санвузлом, кухнею, входом, які знаходяться у користуванні [PERSON] та складають ізольовану квартиру [ADDRESS] . Згідно даних договору поділу квартири від 13.12.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстрований в реєстрі за №1868 вбачається, що [PERSON] , який постійно мешкає в США від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 23.06.2006 приватним нотаріусом ХМНО Горішнім Є.В. реєстровий №2118 діє [PERSON] та [PERSON] (далі Співвласник-1), та [PERSON] (далі - Співвласник-2), далі разом Сторони, уклали договір про таке. Сторони домовилися про поділ у натурі належної їм на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] . Згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно №3660958, виданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», у зв`язку з уточненням при поточній інвентаризації загальна площа складає 424,1 кв.м., житлова -214.7 кв.м., кількість кімнат-7. Співвласникам-1 належить 78/100 частин квартири на підставі дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В. 23.06.2006 за реєстровим №2116, виданий приватним нотаріусом ХМНО Горішним Є.В. 22.06.2011, реєстровий №2029, право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.07.2011, витяг про державну реєстрацію прав №30679243, виданий КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.07.2011, реєстраційний №9717815, номер запису 74673 в книзі 1; [PERSON] 34/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 05.10.2012, реєстровий №1561, право власності зареєстровано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», витяг №35841985 від 10.10.2012, реєстраційний номер 9717815, номер запису 74673 в книзі 1. Співвласнику -2 належить 22/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. 11.10.2011, реєстровий №2241, право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.10.2011, витяг про державну реєстрацію прав №31693447, виданий КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 18.10.2011, реєстраційний №9717815, номер запису 74673 в кизі1. Згідно з відомостями, викладеними у висновку б/н, виданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 05.12.2012 щодо технічної можливості поділу квартири, існує технічна можливість поділу в натурі квартири таким чином: - у фактичному володінні та користуванні Співвласників-1 знаходяться та можуть бути виділені в натурі, [PERSON] : приміщення №1-10, №1а, балкон, 1/2 частина лоджії - загальною площею 183,4 кв.м., житловою - 10311 кв.м, що складають 62/100 частини квартири [ADDRESS] ; [PERSON] : приміщення №11-14, [ADDRESS] , балкон, 1/2 частина лоджії, тераса загальною площею 145,6 кв.м., житловою - 64,1 кв.м, що складає 38/100 частин квартири [ADDRESS] ; - у фактичному володінні та користуванні Співвласника -2 знаходяться та можуть бути виділені в натурі: приміщення №15-19, 19а загальною площею 95,2 кв.м., житловою - 47,5 кв.м. ізольовані, з окремим санвузлом, кухнею, входом та складають ізольовану квартира [ADDRESS] . Зазначене майно, яке знаходяться у володінні та користуванні в кожного із Сторін, має окремі входи, приміщення спільного користування відсутні. Поділ квартири припиняє спільну часткову власність на нього між Співвласниками - 1 та Співвласником -2. За цим договором в приватну спільну часткову власність переходить: [PERSON] : приміщення №1-10, №1а, балкон, 1/2 частина лоджії - загальною площею 183,4 кв.м., житловою - 103,1 кв.м, що складають 62/100 частини квартири [ADDRESS] , вартістю\~745800\~ гривень 00 копійок; [PERSON] : приміщення №11-14. [ADDRESS] , балкон, 1/2 частина лоджії, тераса загальною площею 145,6 кв.м., житловою - 64,1 кв.м., що складає 38/100 частин квартири [ADDRESS] , вартістю\~576300\~гривень 00 копійок, та являє собою самостійний об`єкт нерухомого майна - ізольовану квартиру; в приватну власність [PERSON] переходить: приміщення №15-19, 19а загальною площею 95,2 кв.м., житловою - 47,5 кв.м. - ізольовані, з окремим санвузлом, кухнею, входом та складають ізольовану квартира [ADDRESS] , вартістю\~372900\~гривень 00 копійок, та являє собою самостійний об`єкт нерухомого майна - ізольовану квартиру. Володіння, користування та розпорядження квартирами в подальшому буде здійснюватися кожною із Стороною самостійно. Кожна із Сторін самостійно несе витрати з експлуатації, управління, утримання та збереження, сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів) щодо належного їй йому на праві приватної квартири. Право власності на виділені об`єкти нерухомого майна виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Право власності на нерухоме майно має бути зареєстровано у відповідному вповноваженому органі відповідно до ст.182 Цивільного кодексу України. В матеріалах інвентаризаційної справи наявна заява [PERSON] про виготовлення двох самостійних технічних паспортів на квартиру [ADDRESS] згідно договору поділу квартири від 13.12.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстрований в реєстрі за №1868. З матеріалів інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №72937/9438 квартири [ADDRESS] та інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №22786280 квартири [ADDRESS] вбачається, що приміщення 19-а на момент укладення договору купівлі-продажу 22/100 квартири [ADDRESS] від 11.10.2011 не існувало і приміщення, яке зазначається у договорі поділу квартири від 13.12.2012, як приміщення №19-а, є місцем загального користування коридором, площею 3.8 кв.м., між приміщенням №19 та 15 квартири [ADDRESS] та є тамбуром (коридором), з якого були виходи до квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Відповідно даних договору дарування від 27.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим, зареєстрований в реєстрі за №1741, [PERSON] подарувала [PERSON] , [INFO] , квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з двох кімнат, площа квартири становить: загальна-95.2 кв.м., житлова-47.5 кв.м. Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості №435628955 від 16.07.2025 вбачається, що власниками двокімнатної квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Правова підстава - договір дарування №1741, виданий 27.12.2013 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. Також вбачається, що попереднім власником квартири була [PERSON] . Правова підстава реєстрації права власності - договір про поділ квартири №1868 від 13.12.2012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. Відповідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості №43626681 від 16.07.2025 вбачається, що власниками двокімнатної квартири [ADDRESS] є: 1\\2 частини [PERSON] ; 1\\2 частини [PERSON] . Згідно зі\~статтею 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У\~статті 13 Конституції України\~визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Частиною другою\~статті 382 ЦК України\~передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~та\~статтю 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності\~\~\~\~у багатоквартирному будинку»\~допоміжні приміщення багатоквартирного будинку -\~\~це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Згідно з частинами першою-другою\~статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»\~спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено, що: «відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а відтак чи є допоміжним». Отже, визначальним у спорах за позовами співвласників багатоквартирного будинку або ОСББ, що\~представляє інтереси всіх співвласників, щодо захисту прав на спільне майно багатоквартирного будинку є визначення правового режиму такого майна, тобто чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, а також чи порушені права та інтереси співвласників, зокрема, якщо таке приміщення або його частину передано у приватну власність,\~то чи здійснена така передача за згодою співвласників. Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі №916/2069/17,\~\~від 22 січня 2020 року у справі № 461/4181/18 (провадження №61-15919св19) зазначив, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. У постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №915/1096/18,\~\~\~від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі №904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі №906/1169/17, від 06 серпня\~\~2019 року у справі №914/843/17 зроблено висновок, що допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що\~з початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру. В межах розгляду даної справи судом встановлено, що площа квартири [ADDRESS] була збільшена на 3.8 кв.м. за рахунок приєднання нежитлового приміщення [ADDRESS] , яке є місцем загального користування коридором, з якого були виходи до квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] (квартири позивача). Надалі, за договором поділу вказаної квартири від 13.12.2012, в приватну власність [PERSON] перейшли приміщення №15-19,19а загальною площею 95,2 кв.м., житловою - 47,5 кв.м. - ізольовані, з окремим санвузлом, кухнею, входом та які складають ізольовану квартира [ADDRESS] . Разом з цим, матеріали справи не містять дозвільних документів на зайняття нежитлового приміщення №19-а, яке є місцем загального користування коридором, з якого були виходи до квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , розташовані на [ADDRESS] , а також доказів того, що таке зайняття відбулося за згодою інших співвласників багатоквартирного будинку, зокрема рішення загальних зборів членів ОСББ «Чернишевського 30» або протокол загальних зборів щодо розгляду цього питання. Зазначені факти підтверджуються матеріалами інвентаризаційних справ КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» квартир [ADDRESS] , а також даними відповіді ОСББ «Чернишевського 30» вих.№23/06-1 від 23.06.2025 на адвокатський запит №01/10 від 10.06.2025. Отже, суд доходить висновку, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були станом на 2012 рік власниками квартири [ADDRESS] , самовільно зайняли коридор загального користування - нежитлове приміщення [ADDRESS] , за рахунок якого відбулося збільшення площі належної їм квартири. Та надалі, за договором поділу вказаної квартири від 13.12.2012, без дозволу співвласників багатоквартирного будинку, вирішили питання про поділ квартири [ADDRESS] у натурі шляхом передачі у власність [PERSON] частину приміщень, зокрема самовільний зайнятий коридор загального користування нежитлове приміщення №19-а, які складають ізольовану квартира [ADDRESS] . Встановивши, що дозвіл на зайняття спірного коридору та подальшу передачу його у приватну власність [PERSON] на підставі договору поділу було надано без згоди інших співвласників багатоквартирного будинку, зокрема без прийняття відповідного рішення загальними зборами ОСББ «Чернишевського 30» чи оформлення протоколу про розгляд цього питання, суд доходить висновку, що укладення відповідачами зазначеного договору про поділ квартири здійснено з порушенням вимог статті 369 ЦК України та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». У зв`язку із зазначеним, суд доходить висновку, що спірний коридор, який є місцем загального користування, вибув із власності співвласників будинку всупереч їх волі. Тому, відповідно до статей 203, 205 та 215 ЦК України, правочин щодо поділу квартири в частині переходу права власності на спірний коридор до [PERSON] є недійсним. Крім того, суд зазначає, що фактичне зменшення площі місць загального користування за рахунок збільшення площі квартири [ADDRESS] , частина якої після поділу (кв. [ADDRESS] ) у 2012 році перейшла у власність [PERSON] , а у 2013 році [PERSON] на підставі договору дарування, порушує права позивача як співвласника будинку в можливості користування спільним майном. Таке втручання, крім того, суперечить положенням статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», згідно з якою спільне майно не може бути виділене в натурі. Тому права позивача, який з 2016 року є співвласником спірного коридору, на володіння спільним майном порушено, а отже, вони підлягають судовому захисту. А тому доводи сторони відповідача [PERSON] в цій частині суд не бере до уваги. Щодо обраного позивачем способу захисту суд зазначає таке. За змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів фізичних і юридичних осіб наведено в частині другій цієї статті. Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, передбаченим договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Усі законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з урахуванням того, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права при здійсненні судового провадження залежить від змісту суб`єктивного права, характеру його порушення та здатності такого способу відновити порушене право (усунути або компенсувати наслідки порушення). У кожній справі, виходячи зі змісту обґрунтування позовних вимог, пояснень позивача тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач прагне досягти. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам процесу в реалізації їхніх прав. Це передбачає, зокрема, надання позовним вимогам належної правової інтерпретації, а не лише буквального тлумачення. Такої правової позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду, що підтверджується висновками, викладеними у її постановах від 30.06.2021 у справі №9901/172/20, від 01.07.2021 у справі №9901/381/20, від 26.10.2021 у справі №766/20797/18, від 01.02.2022 у справі №750/3192/14, від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі №233/4365/18, від 03.04.2024 у справі №917/1212/21. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав для відмови у судовому захисті цивільного права чи інтересу: необґрунтованість позовних вимог, зловживання матеріальними правами, обрання неналежного способу захисту або сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21 та від 11.12.2023 у справі №607/20787/19). Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує право на справедливий судовий розгляд, тобто можливість ініціювати судовий процес для захисту своїх цивільних прав та отримати ефективний і реальний судовий захист. При оцінці\~належності обраного\~позивачем способу\~захисту суд\~враховує його\~ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v.The United Kingdom», заява\~№\~22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. \~Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави\~(дивитись рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02, п. 75)). Однак ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. Але це не означає підставу відмови у задоволенні позову особи, чиї права порушені.\~Тобто висновок суду про обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту порушеного права не має зводитись до відмови позивачу у позові, якщо суд встановить, що порушення права позивача дійсно мало місце (постанова Верховного Суду від від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20). Суд повинен визначити, яку саме вимогу по суті (а не за формою) заявляє позивач, і залежно від цього застосувати відповідні норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини (постанова Верховного Суду від 25.05.2025 у справі №922/3727/19). Визнання правочину недійсним, припинення дії, що порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення, є способами захисту цивільних прав та інтересів (ч.2 ст.16 ЦК України). Держава забезпечує рівний захист прав усіх власників. Власник має право звернутися до суду для запобігання можливому порушенню свого права (ст.386 ЦК України) та витребувати своє майно від особи, яка незаконно ним заволоділа (ст.387 ЦК України). Вибір між речово-правовими та зобов`язальними способами захисту залежить від характеру порушення, правового статусу сторін та конкретних обставин справи. Речово-правові способи захисту, одним із яких є віндикація (статті 387, 388 ЦК України), ґрунтуються на праві власності як абсолютному праві, що діє щодо необмеженого кола осіб. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав запису про державну реєстрацію цього майна за позивачем, якщо воно було зареєстроване за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №362/2707/19). Водночас застосування такого способу захисту, як віндикація, можливе лише у разі, якщо у відповідному майні виділені частки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №362/2707/19). Верховний Суд у постанові від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20 звернув увагу на те, що законодавство не передбачає, що може бути лише один ефективний та належний спосіб захисту інтересу та/або порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За певних законодавчих умов, якщо визнання правочину недійсним (зокрема, договору купівлі-продажу) не є обов`язковою умовою реалізації можливостей захисту прав, наданих статтею\~388\~ЦК\~України, то це ще не означає, що таке визнання правочину недійсним не може бути самостійним не менш ефективним способом захисту, якщо він відповідно до умов законодавства призводить до досягнення мети - захисту права та/або інтересу, зокрема, повернення законному власнику у титульне володіння його нерухомого майна. У межах розгляду цієї справи суд встановив, що спірний коридор, який є місцем загального користування та забезпечує виходи до квартир [ADDRESS] і [ADDRESS] , належав на праві спільної сумісної власності всім співвласникам будинку. У 2012 році він був переданий на підставі спірного договору про поділ майна у власність [PERSON] без згоди всіх співвласників. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що цей правочин є недійсним у частині переходу права власності на спірний коридор до [PERSON] та відповідно до статті 216 ЦК України такий правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. А отже, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі). Враховуючи положення частини 12 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», відповідно до яких спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю, і співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна, суд доходить висновку, що застосування такого речового-правового способу захисту як віндикція, неможливо. Належним та ефективним способом захисту прав позивача, як співвласника спірного коридору, є визнання недійсними договорів у частині переходу права власності на спірний коридор до [PERSON] та надалі [PERSON] , який на час розгляду справи є також співвласником спірного коридору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду від 07.08.2024 у справі №200/6203/19, який, з урахуванням висновків Верховного Суду у постановах від 19.12.2018 у справі №461/7753/16-ц та від 06.11.2019 у справі №522/668/13-ц, зазначив: « відмовляючи у задоволенні позову, суди, крім іншого, виходили із того, що позивачем не заявлено вимогу про витребування майна, однак не врахували, що спір виник щодо частини приміщення, дозвіл на приєднання якої до загальної площі квартири [PERSON] був наданий оспорюваним рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 21 листопада 2003 року № 853, та яку на час розгляду справи приєднано до загальної площі суміжної квартири сім`ї Спіциних. Суди не врахували, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або визначену частку у праві власності на майно, а не його частину; одночасно суди зробили висновок про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки: позбавлення відповідачів права власності на житло після спливу 30 років відкритого користування ним не відповідає критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції; перепланування та приватизація спірної квартири здійснювалась із дотриманням процедури, визначеної чинним законодавством, погоджувалось із житлово-експлуатаційною організацією, яка була балансоутримувачем будинку, і органом місцевого самоврядування, що узаконив всі зміни, а ОСББ будинку [ADDRESS] створено лише 20 серпня 2015 року; суди не врахували, що визначальним у спорах за позовами співвласників багатоквартирного будинку або ОСББ, що представляє інтереси всіх співвласників, щодо захисту прав на спільне майно багатоквартирного будинку є визначення правового режиму такого майна, тобто чи належить воно до допоміжного приміщення в структурі житлового будинку, а також чи порушені права та інтереси співвласників, зокрема, якщо таке приміщення або його частину передано у приватну власність, то чи здійснена така передача за згодою співвласників; суди встановили, що площа квартири відповідачів була збільшена за рахунок частини приміщення електрощитової, яка є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, а тому розпорядження таким приміщенням є неможливим без згоди усіх власників квартир будинку. Проте суди не з`ясували, чи здійснено перепланування квартири з приєднанням до неї частини допоміжного приміщення будинку, яке належало на праві спільної сумісної власності співвласникам будинку, за їх згодою. За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.». Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, інше майно та майнові права боржника, у тому числі ті, що перебувають у інших осіб або належать боржнику від інших осіб. Частина 1 статті 60 цього Закону визначає порядок передачі стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі. Під час виконання рішень про передачу предметів виконавець вилучає їх у боржника та передає стягувачу, складаючи акт передачі. У разі знищення предмета складається акт про неможливість виконання, а у разі відсутності предмета виконавчий документ повертається стягувачу. Таким чином, повернення майна у фактичне володіння особи здійснюється у порядку виконавчого провадження згідно з положеннями Закону. Відповідно до абзаців 2 і 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення державного реєстратора або документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, тягне припинення відповідних речових прав. Одночасно проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав у стані, що існував до спірної реєстрації, при цьому дата і час первинної реєстрації залишаються незмінними. Отже, хоча позивач у даній справі не заявляв вимоги про визнання недійсним договору дарування №1741 від 27.12.2013, на підставі якого до [PERSON] перейшло право власності на спірний коридор, суд вважає за необхідне визнати зазначений договір недійсним у частині приміщення №19-а. Це зумовлено тим, що зазначений договір є похідним від первісного неправомірного набуття права власності на спірний коридор за договором поділу майна, який суд визнав недійсним. Виконання приписів частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності судового рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію, забезпечить відновлення реєстраційного підтвердження права володіння відповідним майном його співвласників, зокрема позивача. Про те, що визнання судом недійсними договорів відчуження нерухомого майна є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру прав, зазначено у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №712/4755/21 та від 13.02.2024 у справі №910/2592/19. Підлягають також задоволенню позовні вимоги у частині зобов`язання [PERSON] звільнити незаконно зайняте та переобладнане у склад квартири [ADDRESS] спірне приміщення загального користування, привести його у первісний стан відповідно до технічної документації та розблокувати вхідні двері до квартири [ADDRESS] . Такий спосіб захисту є ефективним, оскільки позивач як співвласник спірного коридору, який вибув зі спільної сумісної власності співвласників будинку, звертаючись до суду з даним позовом, має дві мети: відновити фактичне володіння майном; відновити реєстраційне підтвердження права володіння ним. Зазначене свідчить про виконуваність судового рішення як щодо фактичного повернення майна у володіння співвласника, так і щодо відновлення реєстраційного підтвердження його права володіння цим майном шляхом визнання договору поділу квартири та договору дарування недійсними у частині переходу права власності на спірний коридор. Суд звертає увагу, що відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не спричиняє недійсності інших його частин або правочину в цілому. Відтак застосування зазначеного способу захисту жодним чином не порушує прав останнього власника квартири [ADDRESS] - [PERSON] , який набув її на підставі договору дарування, тобто безоплатного правочину. Щодо \~позовних вимог\~в частині\~стягнення із\~відповідача [PERSON] на користь позивча моральну шкоду у сумі 100\~000 грн., суд зазначає таке. Так, позивач обґрунтовує цю вимогу тим, що власник квартири [ADDRESS] незаконно заволодів місцем загального користування, яке є спільною власністю власників квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] (колишньої єдиної квартири [ADDRESS] . Зазначається, що відповідач не отримав на це ані згоди власників квартири [ADDRESS] , ані рішення загальних зборів ОСББ «Чернишевського 30». Позивач вважає, що відповідач здійснив переобладнання та перепланування квартири [ADDRESS] без дозволу виконавчого комітету Київської районної ради у м.Харкові, без дотримання чинних на момент перепланування вимог законодавства, а також порушив будівельні та пожежні норми шляхом позбавлення три\-рівневої квартири [ADDRESS] виходу/входу з 8-го поверху. На думку позивача, такі дії відповідача призвели до неможливості проводити ремонтні роботи у належній йому 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Оскільки доступ через 7-й поверх, який займає інший співвласник- [PERSON] , є неможливим, позивач був змушений орендувати житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , що спричинило додаткові витрати на оренду та оплату комунальних послуг як орендованого житла, так і належної йому частини квартири [ADDRESS] . Позивач також зазначає, що його спроби домогтися від відповідача [PERSON] та його матері [PERSON] , яка була попереднім співвласником квартири [ADDRESS] і брала участь у її поділі, звільнити коридор загального користування та надати йому доступ до квартири супроводжувалися погрозами та образами. Крім того, на нього була подана заява до правоохоронних органів. Усе це, зі слів позивача, завдало йому душевних страждань, оскільки він змушений проживати в орендованій квартирі, нести значні витрати на утримання власності, якою фактично позбавлений можливості користуватися через протиправні дії відповідача. Також він позбавлений можливості розпоряджатися своєю часткою у квартирі [ADDRESS] , оскільки без окремого виходу не може її продати, відремонтувати або проживати в ній. Розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями [PERSON] , позивач оцінює у 100 000 грн. Вимог про стягнення моральної шкоди з [PERSON] позивач не заявляє. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування маральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я ; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала (стаття 1167 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 216 ЦК України якщо у в`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитки та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У межах розгляду справи судом установлено, що у 2012 році співвласники квартири [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ,самовільно зайняли коридор загального користування (нежиле приміщення № 19-а) та включили його до складу квартири. Надалі, на підставі договору поділу квартири від 13.12.2012, спірне приміщення було передане [PERSON] , а у 2013 році - подароване [PERSON] . Суд дійшов висновку, що договір поділу квартири в частині передачі спірного коридору є недійсним, у зв`язку з чим такий правочин не створює жодних правових наслідків, зокрема щодо переходу права власності на відповідне приміщення до [PERSON] . Разом із тим матеріали справи не містять доказів того, що вибуття спірного коридору у 2012 році з володіння власника квартири [ADDRESS] , частину якої позивач набув лише у 2016 році, стало наслідком протиправних або винних дій саме [PERSON] . Судом не встановлено такого факту, а сторона позивача не подала доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем будь-яких неправомірних дій, що могли б спричинити завдання позивачеві моральної шкоди чи заподіяти йому душевні страждання, на які він посилається. Крім того, суд установив, що [PERSON] не був стороною правочину поділу квартири, який визнано недійсним. Відтак він не може нести відповідальність за його наслідки відповідно до частини другої статті 216 ЦК України, оскільки ця норма передбачає наслідки недійсності правочину виключно для його сторін. У зв`язку з відсутністю доказів протиправної поведінки з боку відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача [PERSON] та заявленою моральною шкодою, підстави для задоволення вимоги про її стягнення відсутні. Стороною \~відповідача [PERSON] подано заяву про застосування позовної давність до заявлених вимог. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлено спеціальну позовну давність, зокрема частина друга статті 258 ЦК України передбачає річну позовну давність для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Обчислення позовної давності здійснюється за загальними правилами обчислення строків, визначеними статтями 252255 ЦК України. Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України свідчить, що для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про його вчинення. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15. Зазначена норма передбачає презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, у зв`язку з чим обов`язок доказування моменту, з якого позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права, покладається саме на позивача. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 332/534/22, для визначення початку перебігу позовної давності значення має не лише фактична обізнаність особи, а й її об`єктивна можливість знати про порушення. Суд також ураховує позицію Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, щодо недопустимості ототожнення негаторного позову, до якого позовна давність не застосовується, з позовом про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням норм законодавства, до яких застосовується загальний строк позовної давності. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути поновлена. Проте частина п`ята статті 267 ЦК України передбачає можливість захисту порушеного права у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Обов`язок доведення поважності таких причин покладається на позивача, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 6.43, 6.44 постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 20.09.2011 у справі «Юкос проти Росії» та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» наголосив, що інститут позовної давності спрямований на забезпечення юридичної визначеності та остаточності правовідносин, а також запобігання порушенню прав відповідачів внаслідок розгляду справи, у якій докази могли бути втрачені або спотворені через значний плином часу. Суд зазначає, що правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування порушеного суб`єктивного права. За відсутності порушення права або за відсутності самого права підставою для відмови в позові є необґрунтованість заявлених вимог, а не пропуск строку позовної давності. Як установлено судом, частина позовних вимог є доведеними, зокрема вимоги про визнання договору поділу квартири недійсним у частині переходу права власності на спірний коридор до [PERSON] та повернення зазначеного майна до спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку. Разом із тим договір поділу квартири, за яким спірний коридор загального користування був переданий у власність [PERSON] , укладено 13.12.2012. З матеріалів інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 72937/9438 вбачається, що 18.10.2012 [PERSON] звернулася із заявою про підготовку документів для поділу квартири [ADDRESS] , а листом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чернишевського 30» від 20.11.2012 підтверджено факт приєднання коридору площею 3,8 кв. м до зазначеної квартири. Судом встановлено, що 28.11.2016 позивач набув у власність частину квартири [ADDRESS] . Цього ж дня між позивачем та його батьком [PERSON] , який є співвласником цієї квартири, був укладений договір, яким сторони визначили порядок користування квартирою [ADDRESS] таким чином, що приміщення сьомого поверху перебувають у користуванні [PERSON] , а приміщення восьмого та дев`ятого поверхів - у користуванні позивача. Згідно з технічним паспортом, приміщення восьмого поверху квартири [ADDRESS] мають окремий вхід саме через спірний коридор, який на момент набуття позивачем права власності вже був приєднаний до квартири [ADDRESS] . Отже, суд доходить висновку, що станом на 28.11.2016 спірний коридор уже вибув зі спільної сумісної власності співвласників будинку, зокрема власника квартири [ADDRESS] . Позивач за таких обставин об`єктивно не міг не знати про це, оскільки доступ до частини квартири, що належала йому, здійснювався виключно через зазначений коридор. З позовом позивач звернувся лише 09.12.2020, тобто через чотири роки після того, як мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права, та вже після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності. Доказів того, що він дізнався про наявність спірного договору лише у 2018 році, суду не надано, і матеріали справи таких доказів не містять. Позивач не зазначив конкретних обставин та часу, коли йому нібито стало відомо про порушення прав. Доказів поважних причин пропуску строку позовної давності позивач не навів, відповідного клопотання не подав. З огляду на наведене, а також враховуючи те, що позивач не довів наявності поважних причин пропуску встановленого законом строку позовної давності, суд доходить висновку про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог у частині вимог про визнання договору поділу квартири недійсним щодо переходу права власності на спірний коридор, а також у частині повернення зазначеного майна у володіння співвласників. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed