Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача та відповідача У липні 2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Лісовенко Д.І. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої належному позивачу майну внаслідок пожежі в житловому будинку садибного типу, розташованому за адресою: [ADDRESS] . У позові просить стягнути з відповідачки на користь позивача 231 799,00 грн матеріальної шкоди, 50\~000,00 грн моральної шкоди, а також понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він є співвласником 6/25 частин вказаного житлового будинку, інші частини будинку належать відповідачці [PERSON] та [PERSON] . У зазначеному житловому будинку 17.03.2025 сталася пожежа, щодо якої головним інспектором ВЗНС ЧРУ ГУ ДСНС України у Черкаській області складено акт про пожежу, а ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС України у Черкаській області висновок про причини її виникнення. З цих документів убачається, що пожежа виникла у горищному приміщенні частини будинку у результаті необережного поводження з вогнем, зокрема під час куріння. Сторонніх осіб на прибудинковій території не зафіксовано. В середині приміщення перебували [PERSON] та [PERSON] , які після виявлення пожежі покинули житловий будинок. Позивач вказує, що внаслідок пожежі пошкоджено належну йому частину будинку та розташоване в ній майно. На його замовлення ТОВ «Контакт-сервіс» проведено будівельно-технічне дослідження, за результатами якого вартість ремонтно-відновлювальних робіт у 6/25 частинах житлового будинку, пошкоджених пожежею визначена у сумі 231\~799,00 грн. Зі зверненнями щодо події пожежі позивач звертався до органів Національної поліції, однак за результатами перевірки ознак кримінального правопорушення не встановлено. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на те, що відповідачка, як власниця частини будинку, зобов`язана забезпечувати у ньому належний стан пожежної безпеки, не допускати необережного поводження з вогнем та дотримуватися вимог Кодексу цивільного захисту України, Цивільного кодексу України та правил пожежної безпеки. На думку позивача, бездіяльність відповідачки щодо забезпечення пожежної безпеки та необережне поводження з вогнем перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням пожежі і заподіянням йому матеріальної шкоди. Крім того, позивач вважає, що внаслідок знищення та пошкодження його майна він зазнав значних душевних страждань, змушений був переживати за подальше відновлення житла, що є підставою для відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі з урахуванням принципів розумності і справедливості. У зв`язку з викладеним просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Дубров Є.В. у відзиві на позов заперечив проти задоволення позову. Вказує, що відповідачка проживає у спірному будинку близько 40 років, вкладала кошти в його утримання і не мала жодного мотиву допускати його знищення. Наголошує, що акт про пожежу та висновок ДСНС не є висновком експерта у розумінні ст. 102 ЦПК України, не містять однозначного висновку про причину пожежі та особу, винну в її виникненні, а пожежно-технічна експертиза не проводилась. Звертає увагу, що до позовної заяви не долучено відеозаписів, на які посилається позивач, а матеріалами перевірки Національної поліції встановлено відсутність складу кримінального правопорушення та не встановлено осіб, причетних до пожежі. Також зазначає, що через дитячу кімнату в іншій частині будинку існував прямий доступ на горище, що не виключає можливості перебування там інших осіб. На думку відповідачки, позивач не довів належними і допустимими доказами причинно-наслідковий зв`язок між її поведінкою та виникненням пожежі. Відповідачка заперечує заявлений розмір матеріальної шкоди, посилаючись на те, що будинок та ремонт у ньому не були новими, а експертний розрахунок проведено виходячи з вартості нових будівельних матеріалів, у зв`язку з чим визначена сума 231 799,00 грн, на її думку, є завищеною та не відповідає реальному розміру збитків. Також заперечує проти стягнення моральної шкоди, зазначаючи, що позивач не надав жодних доказів душевних страждань чи погіршення психоемоційного стану (зокрема висновків психолога чи інших спеціалістів), а обов`язок відшкодування моральної шкоди може покладатися лише за наявності доведених сукупно: моральної шкоди, протиправної поведінки, причинно-наслідкового зв`язку та вини особи. На її переконання, позивач цих обставин не довів. Крім цього, відповідачка заперечує проти розміру витрат на професійну правничу допомогу позивача (42 000 грн), вважаючи їх явно завищеними, такими, що є неспівмірними зі складністю справи та обсягом виконаної адвокатом роботи. Посилаючись на норми ст.\~133, 137, 141 ЦПК України та практику Верховного Суду і ЄСПЛ щодо критеріїв реальності, необхідності та розумності витрат, просить суд у разі задоволення позову зменшити суму витрат на правничу допомогу, а загалом відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Рух справи в суді першої інстанції, процесуальні рішення, позиції сторін в судовому засіданні Позовна заява [PERSON] про відшкодування шкоди надійшла 16.07.2025 до Соснівського районного суду м. Черкаси. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Представником відповідача [PERSON] 29.07.2025 подано відзив на позовну заяву (надійшов до суду 08.08.2025). Ухвалою суду від 14.10.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 12.11.2025. В судовому засіданні представник позивача Лісовенко Д.І. підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача Дубров Є.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позов. ІІ. Мотивувальна частина рішення Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду Позивач [PERSON] є співвласником 6/25 частини житлового будинку садибного типу, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інші частини цього будинку належать відповідачці [PERSON] та співвласниці [PERSON] , що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями правовстановлюючих документів, витягами з реєстрів речових прав та листуванням між співвласниками. З відомостей із реєстру прав власності на нерухоме майно убачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 39/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У денний час доби 17.03.2025 у частині вказаного житлового будинку сталася пожежа. Згідно з актом про пожежу, складеним головним інспектором ВЗНС Черкаського районного управління ГУ ДСНС України в Черкаській області, та висновком про причини виникнення пожежі № 10 від 20.03.2025, осередок пожежі знаходився в горищному приміщенні частини будинку, яка належить [PERSON] , а причиною її виникнення визначено необережне поводження з вогнем. Зі змісту зазначеного висновку та пояснень, наданих [PERSON] працівникам ДСНС, убачається, що її син [PERSON] допускав куріння у житловому будинку, зокрема в приміщеннях, прилеглих до горища. Після виникнення пожежі [PERSON] був госпіталізований до Смілянського психоневрологічного інтернату, при цьому під час його транспортування до медичного закладу в кареті швидкої допомоги у нього були виявлені сірники. Унаслідок пожежі було пошкоджено частини будинку, що належать як позивачу, так і іншим співвласникам. Із листа Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області від 30.06.2025 убачається, що повідомлення про пожежу 17.03.2025 зареєстроване в журналі єдиного обліку за № 20717 за попередньою кваліфікацією «пожежа». За результатами перевірки заступником начальника начальником слідчого відділу Черкаського РУП ГУНП встановлено відсутність достатніх даних про наявність у діянні будь-якої особи складу кримінального правопорушення та підстав для внесення відомостей до ЄРДР. Прийнято рішення про подальший розгляд звернення в порядку КУпАП та Закону України «Про звернення громадян». При цьому в листі підтверджено, що згідно з актом про пожежу та висновком про причини її виникнення пожежа сталася внаслідок необережного поводження з вогнем. На замовлення позивача Бюро судових експертиз ТОВ «Контакт-сервіс» провело експертне будівельно-технічне дослідження щодо визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт у частині житлового будинку, що належить [PERSON] , пошкодженій у результаті пожежі 17.03.2025. У висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 14.05.2025 № 23/25/буд визначено, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт у 6/25 частинах житлового будинку [ADDRESS] , пошкоджених унаслідок зазначеної пожежі, становить 231 799,00 грн. Отже, судом установлено факт виникнення 17.03.2025 пожежі в житловому будинку садибного типу, що перебуває у спільній частковій власності сторін та іншої співвласниці. Факт пошкодження внаслідок цієї пожежі частини будинку, що належить позивачу, а також розмір витрат на відновлювальний ремонт його частки будинку, визначений експертним будівельно-технічним дослідженням. Обставини належності сторонам відповідних часток будинку, факту пожежі та наявності пошкоджень у результаті цієї події сторонами в цілому не заперечуються, тоді як причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідачки та завданою шкодою, а також розмір підлягаючих відшкодуванню збитків відповідач заперечує. У ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі №\~686/11256/16-ц). З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Відповідно до частини першої статті 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЖК України громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Частиною 6 ст. 55 КЦЗ України передбачено, що обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в житлових приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фондів, фонду житлово-будівельних кооперативів та об`єднань співвласників багатоквартирних будинків, житлових приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями покладається на їхніх власників (співвласників), користувачів або наймачів, якщо це обумовлено договором найму. У п. 3.7.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових території, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 № 76, забезпечення пожежної безпеки в жилих будинках покладається на власників цих будинків або на уповноважені ними органи, а в жилих приміщеннях (квартирах) також і на їх власників, наймачів (орендарів). Взаємні зобов`язання власника будинку, власника, наймача (орендаря) жилого приміщення щодо забезпечення пожежної безпеки повинні визначатися договором. Згідно з п. 1.18, 1.20, 2.12 Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом МВС України від 30.12.2014 № 1417, у житлових будинках та на прилеглій території забороняється розводити багаття й користуватися відкритим вогнем на небезпечній відстані від будівель, залишати джерела відкритого вогню без нагляду, а горища мають утримуватися вільними від сторонніх предметів. Оцінюючи встановлені у справі обставини в сукупності з наведеними нормами права, суд виходить із такого. З акта про пожежу та висновку про причини її виникнення № 10 від 20.03.2025 вбачається, що місцем виникнення пожежі визначено горищне приміщення частини будинку, яке належить відповідачці, а причиною необережне поводження з вогнем. Таке формулювання, з урахуванням конкретних фактичних даних (місце осередку, характер пошкоджень, відсутність ознак технічної несправності електромережі чи природних явищ) фактично вказує на єдину встановлену причину займання. Додатково на користь висновку про необережне поводження з відкритим вогнем свідчать надані відповідачкою пояснення, відповідно до яких її син [PERSON] допускав куріння у житловому будинку. Після виникнення пожежі [PERSON] був госпіталізований до психоневрологічного закладу, при цьому під час його транспортування до медичного закладу в кареті швидкої допомоги у нього виявлено сірники. Ці дані узгоджуються з висновком ДСНС про причину пожежі як таку, що сталася внаслідок необережного поводження з вогнем саме в тій частині будинку, яка належить відповідачці, і не спростовані будь-якими іншими доказами у справі. Доводи представника відповідачки про те, що акт про пожежу та висновок ДСНС не є висновком судового експерта у розумінні статті 102 ЦПК України, а тому не можуть братися судом до уваги як належні докази причини пожежі, суд вважає необґрунтованими. Ці документи є письмовими доказами, складеними компетентними органами в межах їх повноважень, містять фактичні дані про час, місце, осередок пожежі та встановлену причину її виникнення та оцінюються судом за правилами статей 76-82 ЦПК України нарівні з іншими доказами. Посилання відповідачки на відсутність пожежно-технічної експертизи також не приймаються судом. Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за наявності сукупності умов, коли без спеціальних знань встановити відповідні обставини неможливо, а сторони не надали відповідних висновків експертів або надані викликають обґрунтовані сумніви. При цьому обов`язкове призначення експертизи у справах про відшкодування шкоди внаслідок пожежі законом не передбачено, а відсутність експертного висновку не є самостійною підставою для відмови в позові. У цій справі відповідачка, заперечуючи висновки ДСНС, не заявляла клопотань про призначення судової пожежно-технічної експертизи та не надала жодних доказів, які б указували на іншу, ніж необережне поводження з вогнем, причину пожежі. Твердження про те, що через дитячу кімнату в іншій частині будинку існував доступ на горище, а тому могли перебувати сторонні особи, є лише припущеннями, не підтвердженими будь-якими об`єктивними доказами і не спростовують установленого компетентним органом механізму та причини пожежі. Як співвласниця житлового будинку садибного типу, відповідачка зобов`язана була забезпечити дотримання вимог пожежної безпеки у належній їй частині будинку, контролювати дотримання цих вимог особами, які проживають разом з нею, та не допускати необережного поводження з вогнем у житлових приміщеннях, зокрема з боку її сина. Неналежне виконання цього обов`язку у поєднанні з установленою причиною пожежі (необережне поводження з вогнем у частині будинку, що належить відповідачці) свідчить про протиправність її поведінки у формі бездіяльності, яка полягає у не забезпеченні належного протипожежного стану та контролю. Протиправна поведінка особи у цивільному праві охоплює як активні дії, так і бездіяльність та має місце, коли нею порушуються норми закону (зокрема ст. 151, 177, 179 ЖК\~України, ч. 6 ст. 55 КЦЗ України, Правила пожежної безпеки), внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між такою поведінкою та завданою шкодою означає, що саме недотримання вимог пожежної безпеки з боку відповідачки стало об`єктивною причиною виникнення пожежі й поширення її на частину будинку, що належить позивачу, а отже, і заподіяння йому збитків. Цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи ця презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Верховний Суд неодноразово наголошував, що у справах про відшкодування шкоди, завданої майну, після встановлення факту шкоди, протиправної поведінки та причинного зв`язку саме на відповідача покладається обов`язок довести відсутність своєї вини у завданні шкоди. Невиконання цього обов`язку свідчить про наявність вини відповідача (зокрема, постанова Верховного Суду від 27.12.2019 у справі № 686/11256/16-ц). У цій справі відповідачка, заперечуючи свою відповідальність, не подала жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що пожежа сталася не з її вини або внаслідок обставин, які не залежать від її поведінки. Відповідно, презумпція її вини у завданні шкоди не спростована. За таких обставин суд дійшов висновку, що у діях (бездіяльності) відповідачки наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, необхідні для покладення обов`язку з відшкодування шкоди: протиправна поведінка (неналежне забезпечення пожежної безпеки та допущення необережного поводження з вогнем у житловому будинку), шкода (пошкодження частини будинку та майна позивача), причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою, а також вина, яка презюмується і не спростована. Отже, вимога позивача про відшкодування матеріальної шкоди є правомірною та підлягає задоволенню. Щодо розміру матеріальної шкоди Розмір матеріальної шкоди позивач обґрунтовує висновком експертного будівельно-технічного дослідження Бюро судових експертиз ТОВ «Контакт-сервіс» від 14.05.2025 №\~23/25/буд, яким вартість ремонтно-відновлювальних робіт у 6/25 частинах житлового будинку [ADDRESS] , пошкоджених унаслідок пожежі 17.03.2025, визначена у сумі 231 799,00 грн. Відповідно до ч.\~1, 3, 4, 7 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Положеннями ч. 1, 5 ст. 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлений для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до п.\~1.8. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи. У вказаному вище висновку експерта зазначено, що він підготовлений для подання до суду, а також міститься підпис експерта щодо попередження про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за завідомо неправдивий висновок експерта. З огляду на вказане, суд вважає, що висновок експерта є належним та допустимим доказом у справі. Відповідачка заперечує проти зазначеного розміру шкоди, посилаючись на те, що будинок та ремонт у ньому не були новими, а експертний розрахунок здійснено виходячи з вартості нових будівельних матеріалів. Водночас вона не подала жодного альтернативного розрахунку, не надала висновку іншого спеціаліста або експерта, не заявляла клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для перевірки наведених позивачем даних. Її заперечення мають загальний характер і не містять конкретних посилань на помилки чи завищення у розрахунках. Згідно із положеннями ст. 22, 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Фактичною підставою для визначення розміру реальних збитків є вартість ремонтно-відновлювальних робіт, необхідних для усунення наслідків пожежі у належній позивачу частині будинку. Така вартість розрахована експертом на підставі вихідних даних про обсяг і характер пошкоджень, з урахуванням діючих на час дослідження цін на будівельні матеріали та роботи. Суд бере до уваги, що відновлення пошкодженого об`єкта вимагає використання матеріалів, які перебувають у цивільному обороті на час проведення ремонту, а тому посилання відповідачки на «старість» будинку та ремонту, на думку суду, є безпідставними. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем доведено як факт заподіяння шкоди його майну внаслідок пожежі 17.03.2025, так і розмір реальних збитків у сумі 231 799,00 грн, визначений висновком експертного будівельно-технічного дослідження. Заперечення відповідачки щодо розміру шкоди ґрунтуються на припущеннях та не спростовують наведеного розрахунку. Отже, вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 231 799,00 грн є обґрунтованою, підтвердженою належними та допустимими доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо відшкодування моральної шкоди Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22.04.2024 у справі № 279/1834/22). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст.\~1167 ЦК\~України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема, щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №\~487/6970/20, від 05.12.2022 у справі №\~214/7462/20). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див.,\~зокрема, постанови Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20, від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20). Згідно з підходом, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.03.2019 у справі №\~752/20375/15, моральна шкода може полягати\~у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності, інших цивільних прав при настанні негативних наслідків. Позивач просить стягнути з відповідачки 50 000,00 грн моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що внаслідок пожежі було знищено та пошкоджено належне йому майно в житловому будинку, що спричинило йому значні душевні страждання, пов`язані з переживаннями за збереження та відновлення житла, вимушеною зміною звичного способу життя, необхідністю витрачати час та ресурси на усунення наслідків пожежі. Суд бере до уваги, що пошкодження частини будинку позивача об`єктивно здатні спричинити істотні негативні емоційні переживання, відчуття тривоги та дискомфорту. Разом із тим суд враховує, що в результаті пожежі було пошкоджено частину будинку, а не знищено житло повністю. Позивач не надав доказів наявності у нього тяжких психічних розладів чи тривалого розладу здоров`я, безпосередньо пов`язаних з даною подією та інших негативних наслідків. Посилання відповідачки на відсутність у позивача медичних висновків як на підставу для відмови у відшкодуванні моральної шкоди суд відхиляє, оскільки чинне законодавство не пов`язує можливість відшкодування моральної шкоди виключно з наявністю таких документів. Наявність моральної шкоди і характер моральних страждань можуть бути встановлені судом на підставі всіх зібраних у справі доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків, обставин самої події та її наслідків. Враховуючи характер допущеного правопорушення (неналежне забезпечення пожежної безпеки, що призвело до пожежі в житловому будинку), обсяг і значення пошкодженого майна для позивача, зміну його звичного способу життя, тривалість і інтенсивність душевних переживань, відсутність доказів тяжких або незворотних наслідків для здоров`я, а також співвідносячи розмір грошової компенсації із принципами розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений розмір моральної шкоди 50 000,00 грн є завищеним. З урахуванням наведених критеріїв суд вважає справедливим, розумним і таким, що відповідає дійсному характеру та глибині моральних страждань позивача, визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн. Саме така сума, на переконання суду, у достатній мірі відображає негативні немайнові наслідки, завдані позивачу, і водночас не призводить до його безпідставного збагачення. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, серед інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні заяви відповідно до квитанції до платіжної інструкції від 01.07.2025 сплачено судовий збір в розмірі 2 254,39 грн. За результатами розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, про стягнення із відповідача на користь позивача відшкодування в сумі 251\~799,00 грн із 281\~799\~грн (231\~799 +50\~000) або 89\~% від заявлених вимог. У зв`язку з цим відповідач повинен компенсувати позивачу витрати зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі: 2\~254,39 грн х 89\~% = 2\~006,40 грн. Крім того, згідно із п. 2 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Проте позивач доказів щодо витрат на проведення експертизи не надано, у зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial