Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

позивач ЖБК «Рассвет-34» звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги, що виникла по [ADDRESS] , станом на 31.05.2025 у сумі 37094,48 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань по сплаті за вказані послуги. В обґрунтування вимог зазначено, що позивач є не прибутковою організацією громадян, яка створена з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного житлового будинку, а також для наступної експлуатації та управління будинком [ADDRESS] та утримання прибудинкової території за кошти членів кооперативу. З метою реалізації зазначеної мети ЖБК «Рассвет-34» було укладено договори з постачальниками відповідних послуг (опалення, вода, водовідведення, вивіз сміття, обслуговування ліфта) в наслідок чого має відповідні зобов`язання по їх сплаті. Дані послуги отримують члени кооперативу/власники та користувачі квартир та зобов`язувані сплачувати їх вартість кооперативу, який у свою чергу у подальшому перераховує їх постачальникам комунальних послуг відповідно до наявних зобов`язань. Відповідач по справі є власником квартири [ADDRESS] та користується житлово-комунальними послугами, які забезпечує відповідачу позивач ЖБК «Рассвет-34». При цьому відповідач своєчасно та в повному обсязі кошти за надані послуги не сплачував, в результаті чого утворилась заборгованість у заявленому позивачем розмірі, яку останній просить стягнути на його користь з відповідача. Ухвалою суду від 07 липня 2025 року прийнято до розгляду справу, розгляд ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача, просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Так в своєму позові позивач не надала жодного належного доказу, який би відповідало вимогам, а саме підтверджував заявлені вимоги, відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до Акту зрівняння від 01.03.2025 року, який за мною числиться, а саме 8112,20 грн., який погоджений з позивачем. Кожного місяця погашала борг, зазначений вище в якості підтвердження додає квитанції про оплату комунальних послуг до зазначеного в позові періоду на 01.05.2025 року. Після акту звіряння, було нараховано за березень 161 грн. 03 коп., квітень 158 грн. 65 коп., травень 159 грн. 20 грн. загальна сума боргу на 01.06.2025 року складає 7633 грн.33 коп. Про плата в рахунок погашення боргу складає 1100 грн. тобто з урахуванням про плати, борг складає 6533,32 грн., що є доведеним бухгалтерією позивача. Я продовжую погашати борг кожного місяця, що значно зменшується. У справі відсутні копії книги нарахування, з яких було б видано підстав нарахування та про плат. В довідці розрахунок позивача відсутня печатка та підпис. Від представника позивача 27.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив із викладенням своїх заперечень проти нього. 06 листопада 2025 року від відповідача надійшли заперечення, на відповідь на відзив. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні, заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, суд дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всіправовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Заходи досудового врегулювання не проводилися. В добровільному порядку питання вирішене не було, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом [PERSON] на підставі договору дарування від 06.03.2004 року є власником квартири [ADDRESS] та споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, надання яких забезпечує позивач. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №372941745 від 05.04.2024 року, квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . 16.07.2024 року [PERSON] прийняла спадщину від померлої матері, ставши власником квартири цілому. Встановлено, що ЖБК «Рассвет-34» утворений 13.02.1986 року. Основний вид діяльності Кооперативу за КВЕД : «81.10 Комплексне обслуговування об`єктів. Кооператив зареєстрований, як юридична особа, утворена фізичними особами власниками житлових та нежитлових приміщень буд. 8 мкрн. Гірницький. Кооператив у своїй діяльності керується нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України, Житловим кодексом України, Законами України «Про кооперацію", "Прожитлово-комунальнапослуги"№2189-VIIIвід 09.11.2017,ЗУ "Про особливості здійснення права власності в багатоквартирномубудинку"№417-VIIIвід 14.05.2015, Постановою КМУ №712 від 05.09.2018 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком, іншими нормативно-правовими актами, а також положеннями статуту ЖБК «РАССВЕТ-43» Пунктом 2.3. Статуту визначено, що метою діяльності Кооперативу є забезпечення мешканців будинку комунальними та іншими послугами. Водночас, Законом про кооперацію правовідносини, що виникають між житлово-будівельним (житловим) кооперативом та його членами щодо забезпечення житлово-комунальними послугами, врегульовано недостатньо. Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про кооперацію» кооператив це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування; Відповідно до ст.6 Закону України «Про кооператив» кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Статтею 15 Закону України «Про кооператив» визначено, що вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних формувань осіб підприємців 01.02.2024 року зареєстровано юридичну особу Житлово-будівельний кооператив «Рассвет-43» за номером запису 1002271070011010455. Відповідно до п.1.1, 1.2, 2.1 статуту житлово-будівельного кооперативу«Рассвет-43» створений у відповідності до чинного законодавства України членами кооперативу для управління, утримання і експлуатації житлового будинку Дніпропетровська область м. Кривий Ріг мкрн. Гірницький. Власники квартир і несилових приміщень зобов`язані виконувати вимоги даного Статуту, який базується на чинному законодавстві і затверджується рішенням зборів членів об`єднання. Метою діяльності Кооперативу є забезпечення: необхідного утримання будинку та прибудинкових територій; згоди власників квартир будинку щодо обслуговування, ремонту і реконструкції житлового будинку; мешканців будинку комунальними та іншими послугами Згідно з п.6.2.1, 6.2.3 Статуту член Кооперативу зобов`язаний виконувати вимоги Статуту Кооперативу, рішення загальних зборів членів Кооперативу і Правління Кооперативу. Своєчасно здійснювати оплату вартості комунальних послуг, вносити платежі на розрахунковий рахунок Кооперативу в розмірі, встановленому загальними зборами та Правлінням Кооперативу з урахуванням реальних витрат. Обов`язки по здійсненню всіх платежів виникають у члена Кооперативу з моменту придбання ним права власності на квартиру.\~ Відповідно до ст.64, 66, 67, 162 ЖК України власники квартир, наймачі повинні своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги відповідно до умов договору з організацією, яка обслуговує будинок, а також приймати участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність. Згідно положень п.5 ст.13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 року № 417-VIII співвласники багатоквартирних будинків, утримання яких до дня набрання чинності цим Законом здійснювали житлово-будівельні (житлові) кооперативи, продовжують відшкодовувати витрати на утримання відповідних будинків і споруд та прибудинкових територій таким кооперативам до моменту створення в багатоквартирному будинку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (у тому числі шляхом реорганізації кооперативу) або прийняття співвласниками рішення про форму управління багатоквартирним будинком. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та введений в дію з 1 травня 2019 року, крім: статті 1, частини першої статті 2, статей 3-7, 9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), частини другої статті 2, частин третьої та четвертої статті 8, частин другої та третьої статті 10, статті 15, частин першої, третьої та п`ятої статті 16, статті 18, частини п`ятої статті 28, пунктів 2, 3-1, 6, підпункту 1, підпункту «б» підпункту 2, підпунктів 5 та 11 пункту 8 цього розділу, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом; частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року.). Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон) від 09.11.2017 року учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Згідно з ч.1 ст.13 Закону у залежності від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо). Відповідно до ст.14 Закону передбачено розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін і тарифів на них. Судом встановлено, що споживачем послуг з утримання будинків та прибудинкових територій житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] є відповідачка [PERSON] .. Відповідачка у встановленому законом порядку не відмовилась від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості відповідно до порядку, визначеному ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що б дало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем надано не було. Свої зобов`язання відповідачка, як споживач послуг з утримання будинку та прибудинкової території щодо нежитлового приміщення, відповідно до укладеного договору належним чином не виконала, що призвело до виникнення заборгованості. Отже, відповідачка як споживач вказаних послуг має обов`язок оплатити позивачу їх вартість. Разом з тим, відповідачка сплачувала частково послуги, відповідно до Акту зрівняння від 01.03.2025 року, який за мною числиться, а саме 8112,20 грн., який погоджений з позивачем. Кожного місяця погашала борг, зазначений вище в якості підтвердження додає квитанції про оплату комунальних послуг до зазначеного в позові періоду на 01.05.2025 року. Після акту звіряння, було нараховано за березень 161 грн. 03 коп., квітень 158 грн. 65 коп., травень 159 грн. 20 грн. загальна сума боргу на 01.06.2025 року складає 7633 грн.33 коп. Про плата в рахунок погашення боргу складає 1100 грн. тобто з урахуванням про плати, борг складає 6533,32 грн., що є доведеним бухгалтерією позивача та продовжую погашати борг кожного місяця, що значно зменшується. Щодо вимог про стягнення з відповідачки 3% річних в розмірі 3347,24 грн., нарахованих на суму заборгованості з наданих послуг, та інфляційні витрати у розмірі 17261,61 грн. суд відзначає наступне. На спірні правовідносини поширюється дія ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022 року № 206 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року. Крім того, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» №530-ІХ від 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (Соvid-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного законодавства, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення нарахованих 3% річних у розмірі 3347,27 грн. та інфляційних у розмірі 17261,61 грн, а також суму збитків спричинених простроченням зобов`язання у розмірі 1550,80 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді сплати судового збору в розмірі 3 028 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial