Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Представник позивачів адвокат Симоненко Тарас Вікторович 28.07.2025 року звернувся до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про припинення права спільної часткової власності та виділення часток в натурі з земельної ділянки (паю). В позовній заяві вказав, що позивачі [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] є\~дітьми [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй за життя майно, зокрема на земельну частку (пай) площею 4, 3595, з кадастровим номером 5323687000:00:016:0016. Спадкоємцями вище згаданої ділянки (паю) за законом після її смерті є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в порядку спадкування за законом в рівних частках - по 1/5 частині кожен. Наразі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] реалізували власне право на спадкування майна покійної матері. Проте, старший брат\~-\~ [PERSON] \~з невідомих\~причин все\~ще не\~отримав на\~власне ім`я\~свідоцтво про\~право на\~спадщину [PERSON] ,\~відтак його\~частка наразі\~все ще\~рахується за\~спадкодавцем. Наразі вони мають намір припинити право спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5323687000:00:016:0016 та виділити власні частки в натурі, з цією метою звернулися до інженера-землевпорядника [PERSON] , яка розробила орієнтовну схему поділу даної ділянки на чотири окремі, площа виокремлених часток буде складати по 0,8719 га, кожна. З метою досудового врегулювання спору щодо виділення власних часток вони звернулись з листами до інших спадкоємців майна матері - [PERSON] та [PERSON] , в яких прохали надати згоду на добровільний (досудовий) поділ земельного паю, згідно з запропонованою інженером-землевпорядником схемою. На момент подачі даного позову відсутня будь-яка реакція з боку зазначених вище спадкоємців. Враховуючи, що іншого способу для реалізації їх права на виділення в натурі часток в спірній земельній ділянці, вони вимушені подати даний позов. Ухвалою від 08.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13 год. 30 хв. 02.09.2025. Ухвалою суду від 02.09.2025 з метою повторного виклику відповідачів, підготовче засідання відкладено на 14 год. 00 хв. 30.09.2025. Ухвалою суду від 30.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 год. 15 хв. 22.10.2025. Протокольною ухвалою суду від 22.10.2025 з метою повторного виклику відповідачів, розгляд справи відкладено на 10 год. 30 хв. 18.11.2025. В судове засідання 18.11.2025 позивачі та їх представник не з`явилися, про дату час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Від представника позивачів адвоката Симоненка Т.В. 17.11.2025 до суду надійшла заява, у якій просить проводити розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, судові витрати покласти за рахунок позивачів. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзиву щодо позову не подали. Суд, дослідивши докази і надавши їм належну оцінку, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. У пункті третьому рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/20002 зазначено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного положення частини другої\~статті 124 Конституції України\~щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Сам факт звернення особи до суду з позовом може свідчити про наявність між сторонами неврегульованих у добровільному порядку питань. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходить з положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України про обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами являються будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних у якості свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів, тощо. Судом встановлено, що [PERSON] ,\~ [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.06.2005 (а.с.14). [PERSON] ,\~ [INFO] , є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.02.2008 (а.с.23). [PERSON] ,\~ [INFO] , є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.07.2025 (а.с.27). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.01.2014 (а.с.28). З матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями майна [PERSON] є її діти позивачі та відповідачі по даній справі. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] реалізували власне право на спадкування майна покійної матері (а.с. 29-34). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав земельна ділянка площею 4,36 га, кадастровий номер 5323687000:00:016:0016, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва перебуває у спільній частковій власності (розмір частки 1/5 кожного) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.35-37). Згідно схеми поділу (можливий варіант) земельної ділянки кадастровий номер 5323687000:00:016:0016, що належить на правах спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, розробленої інженером-землевпорядником [PERSON] , розмір однієї частини становить 0,8719 га (а.с.38). Позивачі звертались з листами-зверненнями до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в яких прохали надати згоду на добровільний (досудовий) поділ земельного паю, згідно з запропонованою інженером-землевпорядником схемою (а.с. 39-42). В матеріалах справи відсутні докази надання відповідачами згоди на поділ земельної ділянки, що свідчило б про відсутність предмету спору, відтак суд вважає, що у позивачів наявні підстави для захисту своїх прав в судовому порядку. У приписах ч. 1, 3 ст. 370 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що співвласник має право на виділу натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За правилом ч. 1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до положення ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). За змістом ч. 1, 3, 4 ст. 86 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року (справа №759/15156/16-ц) зазначено, що "при вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити\~з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору,\~оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу.\~Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядок користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном". За наявності 5-ти співвласників можливий тільки поділ спільного майна між ними з припиненням права спільної власності на спірну земельну ділянку. Наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджено, що сторони у справі є співвласниками земельної ділянки: позивачам та відповідачам належить по 1/5 частині. Щодо спільної земельної ділянки між сторонами відсутній погоджений або встановлений договором порядок користування. Виготовлена інженером-землевпорядником\~ [PERSON] .\~Схема поділу\~(можливий\~варіант)\~земельної ділянки\~кадастровий номер\~5323687000:00:016:0016 за відсутності об`єктивних доказів про неможливість такого поділу є належним і допустимим доказом З огляду на вказані норми чинного законодавства, а також на те, що сторонам належать певні частини земельної ділянки з кадастровим номером 5323687000:00:016:0016 та наявності технічної можливості поділу (виділу) належної позивачам частин земельної ділянки, враховуючи зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved