Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, третьої особи Позиція позивача. 16.05.2019 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 - Чобану Д., в інтересах держави звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та її витребування, в якому позивач просив суд визнання незаконним та скасування пунктів 75, 75.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради за № 35/57 від 19.06.2009 р., якими затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 800 кв.м. по [ADDRESS] ; визнання недійсним та скасувати виданий державного акту на право власності серія ЯЕ №443064 на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] , який 12.08.2009 зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві за №010900101485; та витребування її у [PERSON] на користь територіальної громади міста Миколаєва, в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] у придатному для використання стані; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що Миколаївською місцевою прокуратурою №2 виявлено порушення вимог законодавства при наданні Миколаївською міською радою земельних ділянок на території Корабельного району міста Миколаєва. Позивачем зазначено, що із порушеннями вимог чинного законодавства були прийняті пункти 75, 75.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської рад за № 35/57 від 19 червня 2009 року якими затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 800 кв.м., зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] та надано її у власність [PERSON] . На підставі даного рішення міської ради Крижанівською В.В. 12.08.2009 року отримано державний акт серія ЯЕ№443064 , котрим посвідчено право власності останньої на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] . У подальшому між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки за № 4299 від 16.12.2011, а 16.1.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки за № 3163, в свою чергу між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки за № 218 від 19.03.2018 року. За інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 16.07.2018 року за №17-3065 спірна земельна ділянка розташована: частково в межах території зелених насаджень загального користування; частково в межах території профілакторію, згідно Генерального плану розвитку м. Миколаєва 1986 року; частково в межах зони розміщення оздоровчих закладів та ландшафтно - рекреаційної зони, загальноміського значення, згідно Правил використання та забудови території міста Миколаєва. Окрім цих порушень, позивач зазначає, що відповідно до інформації відділу у Миколаївському районі Головного управління Держземкадастру у Миколаївській області від 21.01.2019 року №13/115-19 земельна ділянка за кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 розташована у межах прибережної захисній смуги так як її відстань від урізу води до спірної земельної ділянки менш 2-х кілометрів, застосовуючи до Бузького лиману, на відстані 206-229 метрі від урізу води. 17.06.2025 року заступником керівника окружної прокуратури Д. Чобану подано заяву, в якій він просив повернутись у справі № 488/2135/19 до стадії підготовчого провадження для вирішення питання щодо зміни позовних вимог. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що 09.04.2025 набрав чинності Закон України від 12.03.2025 № 4292- ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким викладено у новій редакції статтю 388 ЦК України, назву статті 391 ЦК України «Захист права власності власника майна» та доповнено її частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу». 18.06.2025 року заступником керівника окружної прокуратури Д. Чобану подано заяву, в якій він просив, прийняти до провадження у справі № 488/2135/19 заяву про зміну предмету позову та розглянути наступні позовні вимоги: визнати незаконними та скасувати пункти 75, 75.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 35/57 від 19 червня 2009 року, якими затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 800 кв.м по [ADDRESS] ; витребувати від [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 площею 800 кв.м по [ADDRESS] на користь територіальної громади в особі Миколаївської міської ради; зобов`язати [PERSON] знести (демонтувати) усі будівлі і споруди, що розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 площею 800 кв.м по [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову Зазначив, що у зв`язку з тривалим розглядом справи та зміною правозастосовної практики, що викладена у правових висновках та постановах Верховного Суду за результатами розгляду спорів у подібних правовідносинах, виникла необхідність у зміні предмету позову. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 та інших вчергове розмежовано два способи захисту порушених прав негаторний та віндикаційний позови. Необхідність у зміні предмету позову у спірних відносинах виникла через те, що початкові вимоги прокурора не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать захист порушених прав та інтересів. Представник позивача прокурор Ярош Н.С в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, викладених у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях із фактичними змінами предмету позову та просила суд позов задовольнити в повному обсязі, та визнати незаконними і скасувати пункти 75, 75.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 35/57 від 19.06. 2009 року, якими затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 800 кв.м по [ADDRESS] ; витребувати від [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 площею 800 кв.м по [ADDRESS] на користь територіальної громади в особі Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 26565573); зобов`язати [PERSON] знести (демонтувати) усі будівлі і споруди, що розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 площею 800 кв.м по [ADDRESS] . Позиція відповідача [PERSON] : Представник відповідача [PERSON] адвокат Гавловська Ю.В., в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила в позові відмовити. Підтримала викладену позицію у відзиві на позовну заяву та заперечення щодо письмових пояснень прокурора про зміну предмету позову та зазначила, що 19.03.2018 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] на підставі укладеного із [PERSON] та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки за реєстраційним № 218 із внесенням рішення про реєстрацію права власності в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] , на зазначену земельну ділянку частково на площу 194 кв.м. діють спеціальні обмеження типу 01.06.23 водопровід та каналізація, про що отримано висновок управління містобудування та архітектури. Також зазначено, що відведення земельної ділянки суттєво не вплине на використання суміжних земельних ділянок. Такі ж обмеження зазначено у висновку Управління Держкомзему у м. Миколаєві від 09.06.2009 р. Отже, окрім таких обмежень, як водопровід та каналізація, інші обмеження на земельну ділянку по [ADDRESS] були відсутні. [PERSON] у законний спосіб отримав Дозвіл на будівництво, що підтверджується Будівельним паспортом забудови земельної ділянки від 04.05.2018 р. та надав до Державного архітектурно-будівельного контролю «Повідомлення про початок будівельних робіт щодо об`єктів будівництва по [ADDRESS] від 16.07.2018 р. - як нове будівництво». 30.07.2018 Державним архітектурно-будівельним контролем було дозволено власнику земельної ділянки [PERSON] приступити до виконання будівельних робіт власними силами, як новостворене майно. Таким чином [PERSON] в законний спосіб приступив до будівництва житлового будинку із господарськими спорудами та будівлями на спірній території відповідно до узгодженого проекту будівництва. Державним архітектурно-будівельним контролем власнику [PERSON] було надано право на виконання підготовчих робіт та будівельних робіт від 30.07.2018 р. В травні 2018 [PERSON] на підставі отриманого права на виконання підготовчих та будівельних робіт, був виритий котлован під житловий будинок, встановлений бетонний паркан і до вересня 2018 р. був збудований фундамент житлового будинку і зведені до вікон стіни. Станом на кінець 2018 року били добудовані стіни будинку і встановлені вікна, на початок листопада 2019 р. був добудований одноповерховий будинок. На земельній ділянці розташовані декілька господарських будинків. 09.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст. 388 ЦК України, які виключають можливість витребування спірної земельної ділянки від [PERSON] , як «добросовісного набувача» земельної ділянки. Витребування у [PERSON] земельної ділянки як законного та добросовісного набувача є непропорційним втручанням держави в його право мирно володіти майном. Просила суд звернути увагу, що посилання прокурора на порушення відповідачами генерального плану м. Миколаєва , затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18.06.2009 р. є необґрунтованим та спростовується Рішенням сесії Миколаївської міської ради від 25.03.2009 р. № 33/40 яким надано дозвіл гр. [PERSON] для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м. з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Отже, зазначеним рішенням органу місцевого самоврядування надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою першому набувачеві до затвердженого генерального плану м. Миколаєва, тобто до 18.06.2018 р. Відповідно позивачем не підтверджено належними доказами, які саме норми забудови території міста діяли на час прийняття рішення, а саме станом на 25.03.2009. Посилання прокурора на наявність належних та допустимих доказів підтвердження факту віднесення спірної земельної ділянки до земель в межах території зелених насаджень загального користування та ландшафтно - рекреаційної зони не відповідає дійсності. До позову не додано жодного документу про передачу майна за розподільчим балансом, що передбачено приписами ст. 109 ЦК України. А наданий прокурором інформаційні довідки із посиланням на Генеральний план розвитку м. Миколаєва 1986 року, коли на час виділу земельної ділянки був затверджений інший Генеральний план, не є допустимим доказом в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України Позивачем проігноровано основне рішення Миколаївської міської ради № 33/40 від 25.03.2009 року, п. 38, яким надано дозвіл на складання проекту землеустрою, який є похідним (первинним, основним ) для рішення Миколаївської міської ради за № 35/57 від 19.06.2009 р. в частині пунктів 75, 75.1 розділу 4, яким затверджено проект землеустрою про надання у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] . При розгляді даного питання на сесії міської ради були враховані зелені насадження загального користування, які частково, площею 200 кв.м. були вилучені, шляхом зменшення земельної ділянки з 1000 кв.м. до 800 кв.м. Пункт 38 рішення Миколаївської міської ради № 33/40 від 25.03.2009 в частині надання дозволу на складання проекту землеустрою ніким не оскаржувався і не оскаржується зараз Миколаївською міською прокуратурою № 2, тобто на даний час є чинним і законним. Окрім того, просила застосувати строки позовної давності, оскільки проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 800 кв.м. за адресою [ADDRESS] затверджено 19.06.2009р, погоджено з усіма державними установами, в тому числі Управлінням охорони навколишнього середовища, проведена офіційна державна реєстрація права приватної власності 16.12.2011. Отже держава в особі уповноважених органів на час прийняття оскаржуваного рішення не заперечувала щодо надання земельної ділянки у власність [PERSON] . Окрім того, на чергових сесіях обов`язковість присутності представник органу прокуратури. У своєму відзиві представник посилалась на правову позицію Великої палата Верховного суду від 7.11.2018 р., справа № 488/5027/14; 30.06.2020 р. справа № 19/028-10/13, у зв`язку з чим Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку у своїй постанові від 22.08.2018 р. справа № 925/1265/16 де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу. Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] . Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених у запереченні на позов, поданого до суду 18.06.2025 року, підтримала доводи свого представника адвоката Веріковської Т.А., вважає доводи представника відповідача [PERSON] обґрунтованими. Просила в позові відмовити. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Веріковська Т.А., позовні вимоги вважає необґрунтованими та таким, такі що порушують права та інтереси відповідача [PERSON] як добросовісного набувача власника нерухомого майна, а тому не підлягають задоволенню. Третя особа [PERSON] з 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] під час укладання договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна - земельної ділянки за кадастровим номером 4810136600:05:090:0021, розташовану за адресою: [ADDRESS] як спільне майно подружжя в розумінні ст.60 Сімейного Кодексу України. Перехід права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] [PERSON] відбувся 12.08.2009 року із отриманням державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ№443064, із внесенням відомостей до Держгеокадастру про власника земельної ділянки, котрим посвідчено право власності останньої на земельну ділянку. Також зазначила, що в пункті 38 рішення Миколаївської міської ради від 25.03.2009 № 33/40 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] площею 1000 кв.м., проте пунктом 75 рішенням Миколаївської міської ради від 19.06 2009 № 35/57 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 800 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Підпунктом 75.1 пункту 75 рішенням від 19.06 2009 № 35/57 надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 800 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . У подальшому були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельної ділянки із внесенням запису про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі якого внесені відомості до Держгеокадастру про власника земельної ділянки: між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки за № 4299 від 16.12.2011, а 16.1.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки за № 3163, в свою чергу між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки за № 218 від 19.03.2018 року. [PERSON] , як власник земельної ділянки, у законний спосіб отримав Дозвіл на будівництво, що підтверджується Будівельним паспортом забудови земельної ділянки від 04.05.2018 р. та надав до Державного архітектурно-будівельного контролю «Повідомлення про початок будівельних робіт щодо об`єктів будівництва по [ADDRESS] від 16.07.2018 р. - як нове будівництво». 30.07.2018 [PERSON] отримано дозвіл Управління Державного архітектурно-будівельного контролю в Миколаївській області про початок будівельних робіт власними силами, як новостворене майно. Таким чином [PERSON] в законний спосіб приступив до будівництва житлового будинку із господарськими спорудами та будівлями на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] відповідно до узгодженого проекту будівництва. Державним архітектурно-будівельним контролем власнику [PERSON] було надано право на виконання підготовчих робіт та будівельних робіт від 30.07.2018 р. В травні 2018 [PERSON] на підставі отриманого права на виконання підготовчих та будівельних робіт, був виритий котлован під житловий будинок, встановлений бетонний паркан і до вересня 2018 р. був збудований фундамент житлового будинку і зведені до вікон стіни. Станом на кінець 2018 року били добудовані стіни будинку і встановлені вікна, на початок листопада 2019 р. добудований одноповерховий будинок. На земельній ділянці розташовані декілька господарських будинків, де проживає третя особа [PERSON] . Також зазначила, що в пункті 38 рішенні Миколаївської міської ради від 25.03.2009 № 33/40 узгоджено виділ [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] площею 1000 кв.м., проте пунктом 75 підпункту 75.1 рішенням Миколаївської міської ради від 19.06 2009 № 35/57 площа земельної ділянки була зменшена до 800 кв.м., з урахуванням 200 кв.м земельних насаджень загального користування. Прокурором не надано доказів про передачу майна за розподільчим балансом, що передбачено приписами ст. 109 ЦК України, який би підтверджував прийняття відповідною юридичною особою на свій баланс земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 із зеленими насадженнями для загального користування. Звернула увагу на те, що доказів того, що Бузький лиман віднесено до категорії морського лиману, а ні до лиману великих річок Дніпро і Південний Буг не надано, тому не доведено, що захисна прибережна смуга знаходиться на балансі юридичної особи та чи відноситься вона до категорії земель водного фонду. Не надано жодного експертного висновку про те, чи є порушення земельного або водного законодавства щодо захисної смуги та в чому саме. Тому, посилання Позивача на Висновок Верховного Суду України у справі № 6-33 цс 13 від 22.05.2013 та ДБН 360 92 п/п «б`п.10.4 роз.10 щодо заборон (лісове господарство) та ст.1 Закону України «Про будівельні норми», при таких обставинах вимоги Позивача не є доведеними. Представник третьої особи вважає відповідача [PERSON] «добросовісним набувачем», в розумінні положення передбаченого Законом України про внесення змін до Цивільного кодексу України від 09.04.2025 року «Щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» було доповнено частиною 3 ст.388 ЦК України, яка передбачає нові випадки в яких держава не може витребувати майно добросовісного набувача на свою користь, тобто якщо минуло більше 10 років з моменту реєстрації прав на нерухоме майно в державному реєстрі речових прав першим набувачем нерухомого майна. Будь-яким з власників комунальної чи державної власності іта незалежно від виду такого майна. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядок обчислення та перебігу граничного строку давності для витребування такого майна. Частиною 3 ст. 388 ЦК України, передбачено порядок здійснення компенсації добросовісним набувачем у випадку витребування майна. Відповідно до закону України про внесення змін до Цивільного Кодексу від 19.04.2025 доповнено частиною 5 статтю 390 ЦК України, та встановлено, що суд у випадку задоволення позову органу державної власності про витребування майна у добросовісного набувача повинен одночасно вирішити питання здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна. Фактично доповнення ст. 388 ЦКУ чітко визначає преклюзивний строк в межах якої держава може витребувати майно та момент початку такого строку (тобто реалізувати своє право на захист). Окрім того, просила суд звернути увагу, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки 800 кв.м. за адресою [ADDRESS] затверджено 19.06.2009 р, окрім того, проект погоджено з усіма державними установами, в тому числі управлінням охорони навколишнього середовища, більш того проведена офіційна державна реєстрація права приватної власності 16.12.2011 р. Позиція відповідача Миколаївської міської ради У відзиві, поданому до суду 03.12.2020 року, представник відповідача Миколаївської міської ради зазначив, що під час розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність гр. [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , було отримано всі необхідні погодження уповноважених державних органів. Зокрема, листом управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 04.06.2009 № 15-639/20 погоджено передачу у власність [PERSON] земельної ділянки орієнтовною площею до 800 кв. м. Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради листом від 04.06.2009 № 565/3 визнало можливим погодження відповідного проєкту відведення земельної ділянки. Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області листом від 12.05.2009 № 04-04/3999-05 погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 800 кв. м. Крім того, міською санітарно-епідеміологічною станцією МОЗ України листом від 04.06.2009 № 1296/5 також погоджено проєкт землеустрою щодо зазначеної земельної ділянки. З урахуванням наведеного представник відповідача вказав, що проєкт землеустрою відповідав вимогам статті 186 Земельного кодексу України та мав усі обов`язкові погодження, у зв`язку з чим Миколаївська міська рада не мала альтернативних варіантів правомірної поведінки, окрім затвердження такого проєкту та прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] . Також зазначено, що держава в особі уповноважених органів санітарно-епідеміологічної служби, органів охорони культурної спадщини, органів охорони навколишнього природного середовища та органів земельних ресурсів фактично погодила відведення у власність [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Водночас у подальшому через органи прокуратури звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення міської ради і державного акта на право власності на земельну ділянку. Представник відповідача звернув увагу, що на момент розроблення та затвердження проєкту землеустрою держава не заявляла заперечень, не вказувала на порушення своїх прав чи інтересів, а відповідний позов подано лише через 11 років після відведення земельної ділянки, при цьому з обґрунтуванням протилежної правової позиції, що, на думку відповідача, свідчить про порушення принципу належного урядування. У зв`язку з викладеним, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову та розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась про час та дату судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином, правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалась. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені своєчасно та належними чином, причини їх неявки суду не відомі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Процесуальні дії суду. 16.05.2019 року надійшла позовна заява заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 - Чобану Д.Г., в інтересах держави звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та її витребування. Одночасно із позовною заявою позивач надав до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову. Ухвалою від 20.05.2019 року задоволено заяву заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 - Чобану Д. про забезпечення позову, вжито заходів для забезпечення позову шляхом накладання арешту на земельну ділянку площею 800 кв.м з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021, розташовану по [ADDRESS] , та заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); Ухвалою від 04.06.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі . Ухвалою від 28.01.2020 року задоволено клопотання [PERSON] про залучення її до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою від 03.03.2020 року зупинено провадження у справі до виготовлення повного тексту постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/1684/14-ц, щодо подібних правовідносин. 05.05.2020 року на виконання ухвали суду від 03.03.2020 року, перший заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 Чуйков К., надав до суду клопотання в якому повідомив суду про результати касаційного перегляду Великою Палатою Верховного Суду 14.04.2020 оприлюднено повний текст постанови у справі №372/1684/14-ц, якою касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Ухвалою від 08.05.2020 року поновлено провадження у даній справі. Ухвалою від 27.05.2021 року задоволено клопотання прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва Ільницької-Юртаєвої А.І., про залучення до участі у справі правонаступника позивача, відповідно до участі по справі залучено Окружну прокуратуру міста Миколаєва у якості правонаступника позивача Миколаївської місцевої прокуратури №2. (адреса: 54001, м. Миколаїв, вул.Нікольська,73) Ухвалою від 27.05.2020 року зупинено провадження у справі за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради до отримання правового висновку (виготовлення повного тексту постанови) Великої Палати Верховного Суду у справі № 359/3373/16 та у справі № 488/2807/17. 21.04.2023 року через канцелярію суду надійшло клопотання від Окружної прокуратури міста Миколаєва про поновлення провадження у справі у зв`язку з оприлюдненням Великою Палатою Верховного Суду повного тексту постанови від 23.11.2021 р. по справі № 359/3373/16, а також постанови від 18.01.2023 р. по справі № 488/2807/17. Ухвалою від 24.04.2023 року поновлено провадження у справі за клопотання Окружної прокуратури міста Миколаєва про поновлення провадження у справі у зв`язку з оприлюдненням Великою Палатою Верховного Суду повного тексту постанови від 23.11.2021 р. по справі № 359/3373/16, а також постанови від 18.01.2023 р. по справі № 488/2807/17. 25.06.2023 р. і 26.09.2023 р. через канцелярію суду від представників відповідача [PERSON] адвокатів Давидової О.Ю. і Глушаниці А.Л. надійшли заяви аналогічного змісту про зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням відповідача [PERSON] на військовій службі у складі Збройних Сил України, про що надали підтверджувальні документи. Ухвалою 26.09.2023 року суду задоволено клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку із перебуванням відповідача [PERSON] в лавах ЗСУ. 20.02.2024 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва Чобану Д. надіслав через підсистему «Електронний суд» клопотання про поновлення провадження у справі № 488/2135/19. 24.02.2025 року поновлено провадження у справі. 07.05.2025 року представник третьої особи Крамаренко (Возня) адвокат Веріковська Т.А. в судовому засіданні заявила клопотання про закриття підготовчого провадження у справі. 07.05.2025 року Ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 08.06.2025 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Гавловської Ю.В., надійшов Відзив на позовну заяву. 17.06.2025 року заступником керівника окружної прокуратури Д. Чобану подано заяву, в якій він просив повернутись у справі № 488/2135/19 до стадії підготовчого провадження для вирішення питання щодо зміни позовних вимог. 31.07.2025 року Ухвалою суду у задоволенні клопотання заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва Чобану Дмитру Георгійовичу про повернення до стадії підготовчого судового розгляду - відмовлено. 18.06.2025 року від представника третьої особи [PERSON] адвоката Веріковської Т.А. надійшло Заперечення на позовну заяву та на клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, а також письмові пояснення щодо предмету позову. 30.07.2025 року від Окружної прокуратури м. Миколаєва надійшла Відповідь на відзив на позовну заяву подану від імені та інтересах відповідача [PERSON] , адвоката Гавловської Ю.В., Судове засідання, призначене на 20.11.2025 року було проведено за участю: прокурора Ярош Н.С., представника відповідача [PERSON] адвоката Гавловської Ю.В., третьої особи Марченко , представника третьої особи адвоката Веріковської Т.А. До судового засідання не з`явилися представники відповідача Миколаївська міська рада, відповідач [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , Сторони повідомлені своєчасно та належним чином про час та місце слухання справи, причини неявки суду не повідомили. 20.11.2025 року постановлено вступну та резолютивну частину судового рішення. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини. Судом встановлено, наступне. Рішенням Миколаївської міської ради від 25 березня 2009 №33/40 «Про надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам, громадянам та внесення змін до рішень міської ради по Корабельному району м.Миколаєва» яким в пункті 38 «Громадянці [PERSON] для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв.м. з метою передачі її у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Площу земельної ділянки уточнити проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Пункт 38 розглянуто на засіданні постійної комісії міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин 03.03.2009, протокол №18, на якому рекомендовано погодити та винести це питання на розгляд міської ради. Пункт 38 був розглянутий на пленарному засіданні Миколаївської міської ради 25.03.2009 року. Зобов`язано замовника [PERSON] протягом одного року з дати прийняття цього рішення подати до Управління земельних ресурсів міської ради погоджений проект землеустрою та надати висновки державної землевпорядної експертизи. Контроль за виконанням цього рішення покладався на Постійну комісією міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин. Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 № 35/57 «Про вилучення, надання, передачу у власність , спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельні ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконавчому комітету міської ради по Корабельному району м. Миколаєва», яким пунктом 75 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 800 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Підпунктом 75.1 пунктом 75 рішенням від 19.06 2009 № 35/57 надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 800 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Відповідно п.6 рішення від 19.06 2009 № 35/57 Управлінню земельних ресурсів зобов`язано видати державний акт на землю. Відповідно п.7 рішення від 19.06 2009 № 35/57, матеріалів рішення розглянуті на засіданнях постійної комісії міської ради з питань архітектури, будівництва та регулюванню земельних відносин від 12.05.2009 № 26; від 18.05.2009 № 27; від 18.05.2009 № 28; від01.06.2009 № 29 на яких рекомендовано погодити та винести рішення на розгляд сесії міської ради. Відповідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ№443064 від 12.08.2009 року виданого [PERSON] про набуття права власності на земельну ділянку площею 0,0800 га за кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Державний акт зареєстрований в Дерземкомзему у м. Миколаєві. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності а нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 166526947 від 14.05.2019 року за запит Прокуратури Миколаївської області, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 площею 0,08 га (реєстраційний номер 701315448101) із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] зареєстровано 19.03.2018 за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу серія та номер 218, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Якушевою О.І. за індексним номером 40179055 19.03.2018. Даною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 166526947 від 14.05.2019 року в розділі Інформація про зміни права власності, номер запису 25300781, номер запису права власності 10771097 від 06.08.2015 власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 площею 0,08 га (реєстраційний номер 701315448101) за договором купівлі-продажу , серія та номер 3163, виданий 16.11.2012 року зареєстрований за [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 23604362 від 12.08.2015. Відповідно Інформаційного листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 16.07.2018 р. за № 17-3065, земельна ділянка [ADDRESS] розташована частково в межах території зелених насаджень загального користування та частково в межах території профілакторію, згідно Генерального плану розвитку м. Миколаєва 1986 року, в межах зони розміщення оздоровчого закладу та ландшафтно - рекреаційної зони загального значення Відповідно Інформаційного листа Відділу у Миколаївському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 21.01. 2019 р. за №13/115-10, надана у власність [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 розташована у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману на відстані 206-229 метрів від урізу води. Відповідно Інформаційного листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 24.04.2018 за 17-1588, земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] розташована поблизу рекреаційної зони згідно Генеральним планом території м. Миколаєва 1986 та відноситься до земель зелених насаджень загального користування 18.09.2019 р. за №17-1149, Інформацію Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради земельна ділянка з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] частково належить до зони розміщення оздоровчого закладу та ландшафтно - рекреаційної зони загального значення. Відповідно до інформації Управління державно архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 18.12.2018 №3959/22.01-13 в Управлінні назване повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 30.07. 2018 №МК 061182111549 , замовником якого є [PERSON] щодо об`єктів на земельній ділянці по [ADDRESS] . Відповідно до Повідомлення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради серія МК№061182111549 від 30.07.2018 «Про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів , будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів , будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорту» - повідомлено [PERSON] про початок Будівництва індивідуального житлового будинку с господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] Виходячи із наданих прокуратурою фото фіксації земельної ділянки з кадастровим номером 4810136600:05:090:0021 по [ADDRESS] підтверджується знаходження житлових та господарських спору. За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80) та інші). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (Постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)). Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82-83)). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (Постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 38-39)). Місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів(пункт 3 частини першої статті 16Закону України«Про місцевідержавні адміністрації» у редакції, чинній на час звернення до суду). Для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України (пункт 5 статті 28 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»). У даній справі у позовній заяві прокурор вказав, що у нього є підстави для звернення до суду, бо Миколаївська міська рада, цього не зробила, а напроти визначена відповідачем у справі, як орган, який діяв не в інтересах держави. Миколаївська міська рада як первинний власник земельної ділянки, про сплив позовної давності щодо звернутих до них вимог не заявили. Натомість кінцевий набувач заявила у суді про сплив позовної давності за всіма вимогами. Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище Постанові зауважила, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати захист цих інтересів у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати такий захист (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 95)). Мотиви суду За приписами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із вимогами ч. 1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положення цього конституційного принципу кореспондуються з ст. 1 Протоколу № 1 до ЄКПЛ передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено поняття права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону та відповідають моральним засадам суспільства; держава не втручається у здійснення власником права власності, але діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, власність не тільки надає переваги власнику, а й покладає на нього низку обов`язків перед суспільством та державою. Поняття "власність зобов`язує" пов`язане з принципом поєднання інтересів власника та інших осіб, обов`язком використовувати власність у своїх інтересах з неухильним обов`язком поважати інтереси всього суспільства. Згідно норм ЦК України (стаття 321), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно зі ст. 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Щодо підстав та можливості втручання держави та приватних осіб у право власності добросовісного набувача З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України Конвенція є частиною національного законодавства, відтак принципи, проголошені у Конвенції, підлягають застосуванню національними судами. 09 квітня 2025 року набрав чинність Закон України №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» яким доповнено частиною 3 ст.388 ЦК України, яка передбачає нові випадки в яких держава не може витребувати майно добросовісного набувача на свою користь, тобто якщо минуло більше 10 років з моменту реєстрації прав на нерухоме майно в державному реєстрі речових прав першим набувачем нерухомого майна. Будь-яким з власників комунальної чи державної власності іта незалежно від виду такого майна. Відповідно до пункту 1, 2 частини 3 статті 388 ЦК України , держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядок обчислення та перебігу граничного строку давності для витребування такого майна. Частиною 3 ст. 388 ЦК України, передбачено порядок здійснення компенсації добросовісним набувачем у випадку витребування майна. Відповідно до закону України про внесення змін до Цивільного Кодексу від 19.04.2025 доповнено частиною 5 статтю 390 ЦК України, та встановлено, що суд у випадку задоволення позову органу державної власності про витребування майна у добросовісного набувача повинен одночасно вирішити питання здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна. Недотримання цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позову. Вартість майна визначається шляхом проведення оцінки на дату подання позовної заяви, що позивачем зроблено не було. Таким чином, судді які наразі розглядають справи про витребування майна на користь держави зобов`язані враховувати нові положення та вирішувати питання щодо виплати компенсації за майно. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:(1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; (2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; (3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Також критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини: - чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії. Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). У питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах, заходи захисту, на які посилається ЄСПЛ, стосуються не лише втручання держави, а й приватних осіб, і можуть мати превентивний або виправний характер. Так, ЄСПЛ встановив, що навіть у "горизонтальних" відносинах (тобто у відносинах, заснованими на юридичній рівності між їх учасниками) можуть бути застосовані міркування про суспільний інтерес, які передбачають накладення певних зобов`язань на державу. Тобто відповідні заходи, необхідні для захисту права власності, можуть бути застосовані у справах, пов`язаних із судовими процесами між особами чи компаніями (Справи "Zolotas v. Greece (no. 2), 2013, § 39; Saraз and Others v. Turkey, 2021, § 70). В своїх рішенням Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Водночас у судовій практиці наявні випадки, коли втручання держави у право власності відповідача є пропорційним незалежно від наявності у нього статусу добросовісного чи недобросовісного набувача спірного нерухомого майна (Постанова Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 924/1351/20 (924/914/20)). Одним з критеріїв для відмови суду у втручанні у мирне володіння добросовісним набувачем спірним майном є темпоральний критерій, за яким особа, яка добросовісно набула право власності на майно та володіла цим майном тривалий час, не може бути позбавлена права власності на таке майно (Постанова Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 5011-15/2551-2012). Також критерієм для відмови суду у втручання мирним володінням майном (для відмови суду у задоволенні позову про витребування майна у добросовісного набувача) є суб`єктивний (враховується поведінка позивача щодо вчинених дій з метою повернення спірного майна). Подібний критерій наявний у висновках Європейського суду з прав людини, який зазначає, що втручання у мирне володіння майном потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки відповідача, але і самого скаржника (Постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 5013/458/11, від 13.07.2021 у справі № 1/157-09-5588 (916/2070/20), а також постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (п. 46)). Водночас, відповідачі у цій справі набули право власності на спірне нерухоме майно за відплатними правочинами, а тому згідно приписів статті 388 ЦК України вважаються добросовісними набувачами такого майна. Верховний Суд в своїй Постанові від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20 дійшов висновку, що при застосуванні положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у відносинах між боржником-позивачем та добросовісними набувачами, суди повинні встановити підстави набуття спірного майна добросовісним набувачем, значення такого майна для добросовісного набувача, співставити вартість цього майна з майновим станом особи-відповідача, а також встановити цільове призначення такого майна та обставини його використання добросовісним набувачем, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри, а також встановити інші обставини, які поза обґрунтованим сумнівом свідчитимуть про пропорційність втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем. Так, оскільки як встановлено судом з урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду (які є обов`язковими для врахування щодо застосування відповідних норм права згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України) прокурором обрано неналежні способи захисту порушених прав позивача суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову з наведених підстав. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено при подачі позову та в разі відмови у позові судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України"Провиконання рішеньта застосуванняпрактики Європейськогосуду зправ людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України", "Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (Рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Outcome: dismissed