Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

30 січня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою відповідно до якої просить суд позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог вказав наступне, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 16 червня 2012 року до вересня 2021 року. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року шлюб було розірвано. [INFO] у сторін народилася спільна донька [PERSON] . З березня 2022 року мати малолітньої - [PERSON] виїхала проживати до м. Трускавець Львівської області, а батько - [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] проживають за місцем реєстрації батька [ADDRESS] . З вищевказаного часу мати рідко приїжджала до доньки, у останньої з`явилися свої особисті сімейні відносини і тому не було часу приділяти належної уваги доньці. До цього ж часу через війну та постійні обстріли міста Кривого Рогу вона дуже хвилювалася за своє життя і тому боялася приїжджати до доньки. Батько [PERSON] сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, бере участь у вихованні дитини, забезпечує та кохає свою доньку. Крім того останній має постійний заробіток та має що один об`єкт нерухомості у власності, будинок за адресою [ADDRESS] . Відповідачем у цій справі є мати малолітньої [PERSON] , яка в 2022 році після повномасштабного вторгнення російської федерації переїхала жити до Львівської області, неодноразово виїжджала закордон. Дитина навчається в школі на відмінно, проте мати через віддільність від доньки не бере участі у вихованні дитини, не провідує її, не цікавиться здоров`ям дитини, успіхами у навчанні та матеріально не підтримує дитину. Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити. Позивач суду пояснив, що разом з відповідачкою має спільну доньку [PERSON] , 11 років. У шлюбі з відповідачкою вони не перебувають уже 5 років. З того часу донька жила то з ним, то з відповідачкою. З березня 2022 року відповідачко разом з донькою переїхали до м. Трускавця. Відповідач не приділяє належної уваги дитині, займається своїм особистим життям, хоче виїхати за кордон, а дитина категорично хоче залишитися та жити з ним. Він не може знайти спільної мови з відповідачкою стосовно долі дитини, єдиний шлях він бачить у позбавленні її батьківських прав. Відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, надала нотаріально посвідчену заяву. Він при першій потребі їздить до Трускавця, щоб забрати дитину. Донька більше часу проводить з ним. Ні він, ні відповідачка не зверталась до виконкому чи суду з питанням щодо визначення місця проживання дитини. Він не бажає отримувати від відповідачки аліменти на доньку. Представник позивача позов підтримав, вказав на те, що між сторонами існує спір, який можливо вирішити лише у судовому порядку, відповідач не приділяє належної батьківської турботи до своєї доньки та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а тому існують підстави для позбавлення її батьківських обов`язків. Дитина мешкає з матір`ю, зазнає булінгу в школі в м.Трускавець. В разі позбавлення відповідачки батьківських прав, життя дитини набуде ознак визначеності. Відповідачка в судове засідання неодноразово не з`являлась,\~\~надала заяву відповідно до якої вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, вказала, що нотаріальна заява яка знаходиться в матеріалах справи повністю висловлює її думку щодо позову. 15 травня 2025 року від представника Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради Іванової О.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Опитана в судовому засіданні неповнолітня дитина [PERSON] суду пояснила, що приїхала до батька в червні місяці, до цього проживала з мамою в Трускавці з 2023 року, до цього мешкали за кордоном. З мамою не складаються відносини через те, що остання не приділяє належної уваги, хоче мешкати з татом. В подальшому в суді дитина пояснила, що з батьками не вирішували з ким їй жити, бо батьки сваряться між собою, а вони цього боїться. В неї не складається спілкування з однолітками в м. Трускавці, вона хоче жити з батьком, намагається бути з ним, приїздить до нього на канікули чи для надання медичної допомоги. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд приходить до висновку,\~\~ що\~\~в задоволені позовних вимог слід відмовити виходячи\~\~з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивач та Відповідач являються батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2021 року, шлюб між ними розірвано 13 жовтня 2021 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Відповідно до заяви [PERSON] , яка зареєстрована приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кіселичник І.М. - відповідач повністю підтримує вимоги позовної заяви про позбавлення її батьківських прав, просить визначити місце проживання дитини з батьком. Згідно висновку виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради орган опіки та піклування вважав недоцільним позбавити Відповідача батьківських прав по відношенню до доньки. Згідно\~ст. 164 СК України, один\~з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»\~з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених\~\~ст. 164 СК\~України . Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1\~ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків Відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. На переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідачка відносно дитини є саме нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, також судом враховано, пояснення неповнолітньої [PERSON] , яка вказувала, що з матір`ю спілкується, мешкає з нею в м. Трускавці, до цього мешкали разом за кордоном, що свідчить про, те що [PERSON] не ухиляється від своїх батьківських обов`язків. З пояснень позивача та неповнолітньої дитини вбачається, що між батьками дитини усладнено спілкування щодо питань долі дитини, побоювання позивача, що відповідачка поза його волю вивезе дитину за кордон, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, не надано. Суду надано заява відповідачки, посвідчена нотаріально 1.11.2024 про визнання позовних вимог та клопотання від 14.10.2025 с проханням проводити засідання за її відсутності та визнання позову. З підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не приймає заяви матері дитини про визнання позову, оскільки визнання відповідачкою позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. В постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed