Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 10.07.2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено кредитний договір № 745199983, за змістом якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати [PERSON] кредит на погоджених сторонами умовах, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки передбачені договором. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за договором виконало належним чином, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. У свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 27 917 грн. 10 коп., з яких: 8 330 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 15 322 грн. 20 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 4\~264,90 грн. заборгованість за штрафними санкціями. На підставі неодноразового відступлення прав вимог за зазначеним кредитним договором ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» отримало право вимоги до [PERSON] в розмірі зазначеної заборгованості. З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» просило стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 23652 грн. 20 коп, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 15.08.2025 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав на подачу заяв по суті справи. Ухвалою суду від 11.09.2025 року було частково задоволено клопотання позивача ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» про витребування інформації, та витребувано в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію, що містить банківську таємницю. 27.10.2025 року та 17.11.2025 року на адресу суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла запитувана інформація. У судове засідання представник позивача ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. В позовній заяві від представника позивача мається клопотання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце його проведення. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її зареєстрованою адресою проживання. Як встановлено судом, поштові відправлення, що направлялись на ім`я [PERSON] у в якому містилась судова повістка про виклик до суду на 11.09.2025 року та ухвала про відкриття провадження по справі, не були вручені [PERSON] за фактичним місцем її проживання, та повернуто до суду за закінченням терміну зберігання. Станом на момент проведення судового засідання від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. З заявки на отримання грошових коштів в кредит від 10.07.2019 року, довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства від 11.09.2023 року (а.с. 12, 19) судом встановлено, що 10.07.2019 року [PERSON] здійснила авторизацію в особистому кабінеті в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Перед авторизацією товариством було ідентифіковано та верифіковано особу [PERSON] . Після авторизації в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства [PERSON] подала заяву на отримання грошових коштів у кредит (а.с. 19), в якій визначила власне волевиявлення на отримання кредиту у розмірі 8 330 грн. 00 коп. строком на 30 днів шляхом безготівкового переказу грошових коштів на її електронний платіжний засіб [NUMBER] . Таким чином, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства 10.07.2019 року було укладено кредитний договір № 745199983 (а.с. 28-29). Договір підписаний [PERSON] з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису WF89MV85, що був направлений товариством на її номер мобільного телефону. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 745199983 від 10.07.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати [PERSON] кредит на споживчі цілі в розмірі 8 330 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до п. 1-2-1.13 кредитного договору № 745199983 від 10.07.2019 року сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту 8\~330 грн. 00 коп., що надається одноразовим безготівковим переказом на електронний платіжний засіб [PERSON] , строк кредитування 30 днів; строк повернення кредиту 09.08.2019 року; фіксована процентна ставка протягом строку кредитування 1,66% вдень від фактичного залишку заборгованості, у випадку користування кредитом понад строк встановлений в п. 1.3 договору (30днів), зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом із застосуванням протягом строку користування кредитом процентної ставки 1,7% вдень. Положення кредитного договору містять відомості щодо реальної вартості наданого кредиту, реальних витрат за кредитом та іншу інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що 10.07.2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] на підставі укладеного договору виникло кредитне зобов`язання на вищевикладених умовах. З платіжного доручення від 10.07.2019 року (а.с. 9), довідки ТОВ «Манівео» № 745199983/23052025/Є від 23.05.2025, довідок № 20.1.0.0.0/7-251014/72266 від 16.10.2025 року та № 20.1.0.0.0/7-251030/49930 від 07.11.2025 року, виданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що були надіслані суду на виконання ухвали суду про витребування доказів від 11.09.2025 року, судом підтверджено, що 10.07.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило переказ грошових коштів у розмірі 8 330 грн. 00 коп. на електронний платіжний засіб [PERSON] , вказаний нею у кредитному договорі. Призначенням платежу зазначається надання коштів згідно кредитного договору № 745199983 від 10.07.2019 року. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» своє зобов`язання за кредитним договором № 745199983 від 10.07.2019 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту у погоджений сторонами спосіб та строк. У свою чергу, з розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за період з 10.07.2019 року по 15.10.2019 року (а.с. 38-39), судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів за користування належним чином не виконала, допустивши прострочення виконання зобов`язання. При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] частково виконала зобов`язання за кредитним договором, здійснивши частково сплату на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» грошових коштів у розмірі 155 грн. 00 коп., що відповідно до погодженої між сторонами черговості погашення заборгованості були розподілені на погашення заборгованості за процентами за кредитом. Тим самим, [PERSON] підтвердила виникнення кредитного зобов`язання між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а також існування свого обов`язку з повернення кредиту та сплати процентів за його використання. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, що 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 (а.с. 70-75), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язалося відступити ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося прийняти їх та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за плату на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року право вимоги переходить до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» в день підписання сторонами реєстру прав вимоги. Згідно додаткових угод № 19 від 28.11.2019 року, № 26 від 31.12.2020 року, № 27 від 31.12.2021 року, № 31 від 31.12.2022 року, № 32 від 31.12.2023 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року (а.с. 75 зв.-82) строк дії договору факторингу було продовжено до 31.12.2024 року. 14.10.2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було підписано реєстр прав вимоги № 48 від 15.10.2019 року (а.с. 68-69), відповідно до якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 745199983 від 10.07.2019 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 22 236 грн. 04 коп., з яких: 8 330 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 13\~906 грн. 04 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до [PERSON] за кредитним договором № 745199983 від 10.07.2019 року перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за період з 15.10.2019 року по 28.10.2019 року (а.с. 37) судом встановлено, що ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» здійснило нарахування процентів за продовження користування [PERSON] кредитними коштами. У зв`язку з цим загальний розмір заборгованості зріс до 24 076 грн. 37 коп. 05.08.2020 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 05/0820-01 (а.с. 61-65), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за плату. Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року право вимоги переходять до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» з моменту підписання сторонами договору відповідного реєстру прав вимог. Згідно додаткових угод № 2 від 03.08.2021 року, № 3 від 05.08.2020 року (а.с. 65 зв.-66) строк дії договору факторингу було продовжено до 31.12.2024 року 31.08.2023 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було підписано реєстр право вимоги № 11 від 31.08.2023 року (а.с. 59-60), відповідно до якого до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» перейшло право вимоги ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до [PERSON] за кредитним договором № 745199983 від 10.07.2019 року. Право вимоги передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 23 652 грн. 20 коп., з яких: 8 330 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 15 322 грн. 20 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. 04.06.2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 04/06/25 від 04.06.2025 року (а.с. 53-58), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», а ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» зобов`язалося відступити право грошової вимоги до боржників. Відповідно до п. 1.2 договору факторингу № 04/06/25 від 04.06.2025 року перехід прав вимоги до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» пов`язується з моментом підписання сторонами акту-прийому-передачі реєстру боржників. 04.06.2025 року між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 04/06/25 від 04.06.2025 року (а.с. 48). Відповідно до реєстру боржників (а.с. 51-52) до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до [PERSON] за кредитним договором № 745199983 від 10.07.2019 року. Право вимоги передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 23 652 грн. 20 коп., з яких: 8 330 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 15 322 грн. 20 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до [PERSON] , що виникло з кредитного договору № 745199983 від 10.07.2019 року, поступово на підставі укладених договорів факторингу перейшло до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», від якого перейшло до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», від якого, у свою чергу, перейшло до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови кредитування, визначені у кредитному договорі № 745199983 від 10.07.2019 року, суд погоджується з наданими розрахунками заборгованості, вважає їх правильними та обґрунтованими. Зворотного відповідачем не доведено. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 23 652 грн. 20 коп., з яких: 8 330 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредиту, 15 322 грн. 20 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2\~422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (7\~000 грн. 00 коп.). Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. [PERSON] не подавав заперечень проти обґрунтованості та співмірності заявленого позивачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, у матеріалах справи містяться достатні докази понесення позивачем витрат у заявленому розмірі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи необхідність повного задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення понесених позивачем судових витрат з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved