Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У серпні 2025 року адвокат Левада Є.Л. в інтересах [PERSON] через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності, в обґрунтування якого зазначив, що [INFO] у м.Одеса Одеської області помер [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] . Факт смерті батька позивача підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 07.11.2024 року. За померлим залишилася квартира [ADDRESS] . Право власності померлого [PERSON] на вищезазначене нерухоме майно підтверджується: копією договору купівлі-продажу №1-5567, посвідченого державним нотаріусом Другої Маріупольської державної нотаріальної контори 23.12.1992 року. Оригінал даного документу втрачено під час евакуації з м.Маріуполь; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2017 року №109505379 та від 04.08.2025 року №43803033; на ім`я [PERSON] було виготовлено технічних паспорт на квартиру [ADDRESS] , який складається з 3-х кімнат житловою площею 66,6 кв.м., загальною площею 39,9 кв.м. Оригінал даного документу втрачено під час евакуації з м.Маріуполь. У зв`язку з веденням бойових дій та окупацією м.Маріуполь Донецької області позивач була змушена залишити своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та виїхала до м.Одеса Одеської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.04.2022 року №5105-5001511863, наразі позивач проживає у м.Києві. 31.03.2025 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сахової М.А. із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була відкрита спадкова справа №16/2025, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №73874365. У подальшому позивач звернулась до приватного нотаріуса з проханням завершити спадкування та видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , яка належить спадкодавцю, проте свідоцтво про право на спадщину на вищевказане домоволодіння позивачкою отримано не було. 09.07.2025 року приватним нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки спадкоємець померлого [PERSON] не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такий документ відсутній. Представник зазначає, що позивачем були здійснені всі передбачені законодавством дії для отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно. Станом на теперішній час позивач з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 18.08.2025 року дану цивільну справу було передано на розгляд за підсудністю до Новокодацького районного суду міста Дніпра. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 04.09.2025 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Левада Є.Л. в судове засідання не з`явились, від представника через систему «Електронний суд» надійшла заява з проханням розгляд справи провести за наявними доказами, які є в матеріалах справи без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області Бастрига С.М. в судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Просить суд вирішувати справу № 203/5728/25 за наявними матеріалами з прийняттям відповідного рішення на розсуд суду. Своїм правом щодо написання відзиву на позовну заяву представник Маріупольської міської ради Донецької області не користуватиметься. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №1-5567 від 23.12.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Маріупольської державної нотаріальної контори, [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Право власності на вищевказану квартиру також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2017 року №109505379 та від 04.08.2025 року №43803033. Також в матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , який складається з 3-х кімнат житловою площею 66,6 кв.м., загальною площею 39,9 кв.м, виготовленого на ім`я [PERSON] . Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою Приморським районним управлінням юстиції м.Маріуполя від 01.02.2005 року №19-11-83, відповідно до якої [PERSON] народилася [INFO] , її батьком зазначено [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно з довідкою, виданої доцентом кафедри української філології Маріупольського міського державного університету, прізвище « [PERSON] » є помилково транслітерованою формою прізвища « [PERSON] ». [INFO] помер батько позивача [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 07.11.2024 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з веденням бойових дій та окупацією м.Маріуполь Донецької області позивач була змушена залишити своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та виїхала до м.Одеса Одеської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.04.2022 року №5105-5001511863, наразі позивач проживає у м.Києві. Судом встановлено, що спадкове майно, яке залишилось після смерті батька, позивач прийняла, подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу у встановлений цивільним законодавством строк. Інші спадкоємці за законом чи заповітом, які прийняли спадщину, відсутні. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саховою М.А. від 09.07.2025 року №176/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом, оскільки спадкоємець померлого [PERSON] не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такий документ відсутній. Як зазначає позивач в позовній заяві оригінали правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру були втрачені під час евакуації з м.Маріуполь. Отже, судом встановлено, що перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , який своєю постановою відмовив у вчиненні відповідної нотаріальної дії, є відсутність оригіналів документів, які посвідчують право власності спадкодавця на належну йому квартиру, що втрачені позивачем внаслідок збройної агресії рф проти України та окупацією у 2022 році м. Маріуполя Донецької області. Таким чином, у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на вказане майно, та одночасно із цим відсутня можливість отримати такий документ у позасудовому порядку. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Згідно із ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1220, 1222, 1223 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. В силу приписів ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє на цей час. Згідно із п. 7 ст. 1-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Так, з 24 лютого 2022 року, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25 квітня 2022 року, з 25 квітня 2022 року Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією. На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 року за № 380/43786, з подальшими змінами, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району. Судом з матеріалів справи було встановлено, що [PERSON] є рідною донькою та спадкоємцем за законом [PERSON] , який помер [INFO] . Також судом встановлено, що відповідач Маріупольська міська рада Донецької області не оспорює право позивача на спадкове майно. Отже, обставин, які б вказували, що на спірне нерухоме майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, в ході судового розгляду не встановлено. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно («existing possessions»). В даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Таким чином, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , не може бути проведена на загальних підставах, які зазначені у Законі України «Про нотаріат», у зв`язку з втратою під час евакуації з м.Маріуполя правовстановлюючих документів на спадкове майно, встановити їх місцезнаходження та стан збереження наразі неможливо, суд дійшов висновку про необхідність визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на квартиру, що залишилася смерті її батька [PERSON] , а саме на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved