Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

01.07.2025 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Пасічнянської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Зубченко І.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позовній заяві та просили їх задоволити в повному обсязі. Ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача - [PERSON] відносно сина [PERSON] . Відповідач - [PERSON] в судове засідання повторно не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією. Крім того, про час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутність на адресу суду не надходило. Враховуючи наведене, зі згоди позивача та її представника, згідно ухвали від 24.11.2025 року про розгляд вказаної справи в порядку заочного розгляду, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Пасічнянської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області - Ломпас М.В. в судовому засіданні підтримала позов [PERSON] . Суду пояснила, що позивач та відповідач одружилися 15.04.2014 року, а їхній шлюб був зареєстрований виконкомом Битківської с/ради. За час проживання в шлюбі, а саме [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] . В подальшому, рішенням Надвірнянського р-нного суду від 19.12.2016 року даний шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був розірваний. Однак вже десь з початку 2016 року відповідач перестав проживати з сім`єю, оскільки виїхав на заробітки за кордон. На даний час він продовжує перебувати на заробітках, має іншу сім`ю. Зазначає, що [PERSON] був повідомлений про засідання комісії опікунської ради Служби у справах дітей, де вирішувалося питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, але не прибув, натомість написав заяву, що він заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, бо його колишня дружина - [PERSON] чинила йому перешкоди та відмовилася від сплати аліментів. Разом з тим комісією було встановлено, що батько дитини та відповідач по справі - [PERSON] не приймає жодної участі у вихованні та утриманні свого сина. Більше дев`яти років він сина [PERSON] не бачив та не спілкувався з ним, не цікавився його здоров`ям, навчанням в школі, матеріально не утримував. Також службою була проведена бесіда з дитиною в результаті якої хлопчик повідомив, що він свого батька взагалі не знає, не бачив і він жодного разу до нього не приходив, ніколи не дзвонив та не спілкувався з ним. Тому, діючи в інтересах дитини, враховуючи рекомендації членів комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Пасічнянської с/ради, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його малолітнього сина - [PERSON] . Просила суд задоволити позовні вимоги [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення позивача - [PERSON] , її представника, адвоката -Зубченко І.І., представника третьої особи: Служби у справах дітей Пасячнянської с/ради - Ломпас М.В., свідків [PERSON] , [PERSON] , думку малолітнього [PERSON] ,дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи,прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В судовому засіданні встановлено, що 15.04.2014 року позивач - [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем - [PERSON] у виконавчому комітеті Битківської с/ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу цього ж числа зроблено запис за №1. Після одруження відповідач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище відповідача - « [PERSON] ». З`ясовано також, що в шлюбі у подружжя народилася дитина: син - [PERSON] [INFO] , який на даний час є неповнолітнім (а.с.5). Як вбачається з позовної заяви, пояснень позивача та її представника, рішенням Надвірнянського р-нного суду Івано-Франківської області від 19.12.2016 року (справа №348/2013/16-ц) шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Цим же рішенням неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю. За приписами ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованою Україною 27 січня 1991 року, що є основним документом, який визначає правові стандарти у сфері захисту прав дітей, зазначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку у атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст.12 З-ну України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст.150 СК України кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. В своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», №3 від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що ухилення батьків від виконання ними батьківських обов`язків має місце коли вони не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідно до п. 1 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Аналогічну позицію висловив і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19. А Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер. Ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом з`ясовано, що [PERSON] - [INFO] , згідно характеристики Битківського ліцею Пасічнянської с/ради від 03.06.2025 року за №01-43/94, яка підписана його класним керівником - [PERSON] та директором ліцею - [PERSON] , учень 4-Б класу даного закладу і характеризується виключно позитивно, і тільки його мати цікавиться життям дитини, ходить на батьківські збори, забезпечує його відвідування, організовує правильне проведення вільного часу. Батько - [PERSON] із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходив, на батьківські збори не з`являвся (а.с.8). Згідно психолого-педагогічної характеристики Битківського ліцею Пасічнянської с/ради від 30.05.2025 року за №01-43/92, яка підписана практичним психологом - [PERSON] та директором ліцею - [PERSON] , учень 4-Б класу даного закладу [PERSON] виховується в зміненій сім`ї. Опікується та дбає про нього мама. Однак, за період навчання батько не відвідував дитину в ліцеї, не спілкувався з вчителем, чи дирекцією. зі слів мами батько не приймає участь у вихованні дитини і матеріальному забезпеченні (а.с.9). Як вбачається з довідки лікаря КП «Пасічнянський некомерційний центр первинної медичної допомоги» Пасічнянської с/ради [PERSON] від 20.05.2025 року за №40/25 на профогляд та при захворюванні дитини завжди звертається мама [PERSON] , яка в подальшому займається лікуванням та доглядом за дитиною. Батько жодного разу не звертався щодо лікування дитини чи її профогляду (а.с.10). Позивач [PERSON] та її малолітній син - [PERSON] згідно витягів з реєстру територіальної громади зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). Наведені обставини в судовому засіданні не спростовані та не заперечуються учасниками процесу. Малолітній син подружжя - [PERSON] , в присутності представника Служби у справах дітей Пасічнянської с/ради - Ломпас М.В., повідомив, що з вересня 2025 року він навчається в 5-му класі Битківського ліцею Пасічнянської с/ради та проживає в селищі Битків з мамою, молодшим братом та вітчимом. Свого батька - [PERSON] він не бачив ніколи та не пам`ятає, оскільки той, як йому розповіла мама, залишив їх, коли йому було тільки 10 місяців. Ствердив, що батько з ним не спілкується, не дзвонить, не вітає з днем народження, не цікавиться його життям. Виховує його та допомагає у всьому мама та вітчим, якого він вважає своїм батьком. В зв`язку з цим суд акцентує, що у контексті віку дитини при її опитуванні Верховний Суд у постанові від 25.03.2019 року у справі №165/2240/16-ц (провадження №61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. А відповідно до ч.2,3 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Однак, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. З пояснень наданих в судовому засіданні свідком [PERSON] , встановлено, що у позивача з відповідачем стосунки неприязні. Відповідач [PERSON] часто виїжджав на заробітки за кордон, а коли приїжджав то зловживав алкогольними напоями, ображав позивача. Коли сину виповнився один рік він подав в суд заяву про розлучення. З свої сином він взагалі не спілкується вже дев`ять років шість місяців. Допитана в якості свідка мати позивача - [PERSON] також підтвердила, що позивач покинув сім`ю коли неповнолітньому сину [PERSON] було всього 10 місяців і після цього не спілкувався з ним, не приходив до нього та навіть не розпитував, хоча неодноразово приїжджав в селище Битків. Разом з тим, суд критично ставиться до думки малолітньої дитини - [PERSON] про позбавлення його батька батьківських прав щодо нього, оскільки малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховує всі обставини (неприязні стосунки батька та матері, перебування батька тривалий час за кордоном), що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суд повинен ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. В свою чергу показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] підтверджують тільки тривалу відсутність відповідача [PERSON] по місцю проживання дитини та участь матері у її (дитини) вихованні та ту обставину (яку також в судовому засіданні встановив суд), що позивач по справі - [PERSON] є хорошою та люблячою мамою для свого сина [PERSON] . Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 26.09.2025 року, який затверджений рішенням виконкому Пасічнянської с/ради від 26.09.2025 року за №1067 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Пасічнянської с/ради вважає за доцільне позбавити батьківських (материнських) прав [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] стосовно малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] (а.с.62-63, 66-68). Однак, на переконання суду, затверджуючи такий висновок орган опіки формально, без повного вивчення комісією з питань захисту прав дитини ситуації, що склалася між батьками дитини дійшла висновку про нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками не обґрунтувавши, які обставини привели до такого висновку, чим підтверджуються твердження про повну відсутність батька в житті дитини, а лише констатовано роль матері. Зокрема, в даному висновку стверджується, що «...Батько дитини, [PERSON] знаходиться за кордоном, має іншу сім`ю. На засіданні комісії [PERSON] не з`явився, однак написав заяву про те, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки колишня дружина [PERSON] чинила йому перешкоди та відмовилася від сплати аліментів...» (а.с.62, 67-68). Разом з тим, така заява третьою особою - Службою у справах дітей Пасічнянської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області до матеріалів справи не долучалася, а наведені в ній факти не перевірялися. Крім того, такий висновок носить рекомендаційний характер, тому не має для суду вирішального значення при ухваленні рішення. В зв`язку з наведеним, суд також критично оцінює пояснення надані в судовому засіданні представником третьої особи - Служби у справах дітей Пасічнянської с/ради про те, що 25.09.2025 року або 26.09.2025 року працівники служби дзвонили до [PERSON] з приводу розгляду питання про доцільність позбавлення його батьківських прав, і він начальнику служби на вайбер написав, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки колишня дружина [PERSON] чинила йому перешкоди та відмовилася від сплати аліментів, оскільки, знову ж таки, не долучені, як того вимагає ЦПК України, докази на підтвердження зазначених обставин. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Натомість докази, що стосовно відповідача [PERSON] представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу з цього приводу в тому числі попередження її про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків чи притягнення до відповідальності за ст.184 КУпАП, в матеріалах справи відсутні, обґрунтованих підстав для позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування не встановив. Матеріали справи не містять негативних характеристик та доказів винної поведінки відповідача та систематичного свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей в матеріалах справи відсутні. Не здобуто судом і підтвердження того, що позбавлення відповідача батьківських прав змінить життя дитини на краще. При цьому, слід враховувати, що батьківські права засновані на спорідненості матері чи батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається позивач, а батько дитини не спілкується, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не свідчить безумовно про те, що відповідач не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дитини (сина), тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Відтак, судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідач [PERSON] не бажає спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та втрати інтересу до участі у вихованні дитини, суд не вбачає наявності правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідача, неправильні кроки у вихованні дитини та недостатню участь батька у її житті, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. З огляду на викладене, у матеріалах справи, на переконання суду, відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дитини, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, щодо виховання та утримання її. З даного приводу суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи даний спір, суд враховує вимоги ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991, де зокрема зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Підсумовуючи викладене, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , відсутності доказів того, що він, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує їх не виконувати, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, позбавлення батьківських прав відповідача не відповідатиме інтересам дитини, тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини:сина - [PERSON] , [INFO] , поклавши при цьому на орган опіки та піклування: Службу у справах дітей Пасічнянської с/ради, Надвірнянського району,Івано-Франківської області контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed