Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

29.12.2022 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із позовом до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, в якому просив визнати недійсною його відмову від прийняття спадщини від 28.01.2016 року після померлого батька [PERSON] . В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно. З метою оформлення спадкових прав, 28.01.2016 року він разом із матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] прибули до Калинівської державної нотаріальної контори, де мати вмовила його написати відмову від прийняття спадщини, пояснюючи це тим, що спадковий будинок не може бути нотаріально оформлений, оскільки був збудований без дозвільних документів, а вона зможе його узаконити, на що потрібні грошові кошти, які він не мав. Вподальшому, мати отримавши відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] , звернулась до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, який був задоволений. Про дане рішення йому стало відомо в лютому 2021 року, коли між ним та матір`ю виник конфлікт, під час якого вона висунула йому вимогу залишити батьківський будинок. Постановою апеляційного суду Вінницької області від 11.08.2021 року, зазначене судове рішення про визнання права власності його матері на спадкове майно було скасоване. Таким чином, відмова від прийняття спадщини була вчинена в результаті помилки, а тому він вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2023 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 23.01.2023 року, заяву представника позивача [PERSON] адвоката Куцого Р.А. про забезпечення позову повернуто заявнику. Відповідно до ухвали судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 24.01.2023 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Згідно ухвали судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 23.02.2023 року, заяву представника позивача [PERSON] адвоката Куцого Р.А. про забезпечення позову повернуто заявнику. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.04.2023 року, заяву представника позивача [PERSON] адвоката Куцого Р.А. про забезпечення позову залишено без задоволення. Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 05.06.2023 року, клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Куцого Р.А. про заміну первісного відповідача належним відповідачем задоволено. Змінено первісного відповідача належним відповідачем, а саме Калинівську державну нотаріальну контору Вінницької області, на [PERSON] . Визначено продовжити строк підготовчого провадження не більше ніж на тридцять днів з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 03.07.2023 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача [PERSON] адвокат Якименко О.О. просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Дану позицію обґрунтовує тим, що в заяві про відмову від прийняття спадщини зафіксовано, що [PERSON] роз`яснено положення закону та наслідки його дії, зокрема, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, відмова від спадщини може мати місце щодо всього спадкового майна, не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. Також, [PERSON] роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Проте, [PERSON] протягом встановленого законом строку, свою відмову від прийняття спадщини не відкликав. В заяві відображено, що [PERSON] діяв добровільно і перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті, розумів значення своїх дій. Додатково стверджено, що його дієздатність не була обмежена, він не знаходився під дією алкогольних, токсичних, наркотичних речовин. Таким чином, волевиявлення [PERSON] на відмову від спадщини відповідало його внутрішній волі, а сама заява подана у відповідності до вимог закону. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, залучив до участі у справі в якості свого представника адвоката Куцого Р.А. (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1045891, виданий 15.09.2022 року на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 15.09.2022 року, яким повноваження адвоката не обмежуються). Представник позивача [PERSON] адвокат Куций В.В. в судовому засіданні 21.08.2023 року підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, залучила до участі у справі в якості свого представника адвоката Якименка О.О. (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1057708, виданий 06.03.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 05.03.2023 року, яким повноваження адвоката не обмежуються). Представник відповідача [PERSON] адвокат Якименко О.О. в судовому засіданні 17.11.2025 року заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просив в них йому відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року. Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року). У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»). У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне завершити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] народився [INFO] в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області, та його батьками є: батько [PERSON] , та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15.03.1991 року відділом ЗАГС Калинівського райвиконкому Вінницької області. [PERSON] та [PERSON] з 16.02.1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 04.11.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області), який був розірваний рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 09.11.1998 року у справі № 2-340/1998р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набуло законної сили 20.11.1998 року. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 09.11.1998 року у справі № 2-423/1998р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл домоволодіння, яке набуло законної сили 20.11.1998 року, розділено житловий будинок [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] на праві особистої власності 54/100 частини цього домоволодіння, а [PERSON] виділено на праві особистої власності відповідно 46/100 частину домоволодіння. [INFO] в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 20.10.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції у Вінницькій області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями під номером [ADDRESS] , та належали йому на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 09.11.1998 року у справі № 2-423/1998р. Як свідчить спадкова справа № 37/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] , копія якої знаходиться в матеріалах цивільної справи № 132/2031/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом, яка була витребувана з архіву суду та досліджена під час розгляду цієї справи, 28.01.2016 року [PERSON] звернулась до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області із заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила, що вона є спадкоємицею першої черги за законом. Крім неї є, ще діти померлого [PERSON] та [PERSON] . 28.01.2016 року до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області звернувся [PERSON] , [INFO] , із заявою, в якій повідомив, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, він від прийняття спадщини після смерті батька відмовляється. При цьому, зміст статей 1270, 1273-1275 ЦК України, йому нотаріусом роз`яснено. Нотаріусом роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. Крім того, роз`яснено про те, що особа, яка подала заяву про прийняття або про відмову від прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Він стверджує, що в дієздатності не обмежений, під опікою, піклуванням, а також патронажем не перебуває, не знаходиться у алкогольному, токсичному, наркотичному стані. 28.01.2016 року до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області звернувся [PERSON] , [INFO] , із заявою, в якій повідомив, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, він від прийняття спадщини після смерті батька відмовляється. При цьому, зміст статей 1270, 1273-1275 ЦК України, йому нотаріусом роз`яснено. Нотаріусом роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. Крім того, роз`яснено про те, що особа, яка подала заяву про прийняття або про відмову від прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Він стверджує, що в дієздатності не обмежений, під опікою, піклуванням, а також патронажем не перебуває, не знаходиться у алкогольному, токсичному, наркотичному стані. 16.06.2016 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями під номером [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями спадкоємцем при житті не було зареєстроване. 19.07.2016 року [PERSON] звернулась до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом, в якому просила суд взнати за нею право власності на 46/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями під номером [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 04.08.2016 року у справі № 132/2031/16-ц (номер провадження 2/132/775/16), визнано за [PERSON] право власності на 46/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] в місті Калинівка Вінницької області. Дане рішення, постановою Вінницького апеляційного суду від 11.08.2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23.12.2021 року, було скасоване, ухвалене нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом відмовлено. Спадкування, відповідно до статті 1216 ЦК України, - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України). З точки зору закону відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, а тому визнання такої відмови недійсною в судовому порядку здійснюється з таких підстав: - вчинення відмови спадкоємцем, який у момент її вчинення не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, дана норма передбачена статтею 225 ЦК України; - вчинення відмови під впливом помилки передбачено статтею 229 ЦК України; - вчинення відмови під впливом обману або насильства визначено в статтях 230, 231 ЦК України; - вчинення відмови під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах вказано в статті 233 ЦК України. При цьому підстава недійсності відмови від прийняття спадщини має бути доведена належним чином в судовому порядку. Звернувшись до суду з цим позовом, [PERSON] , посилаючись на вчинення 28.01.2016 року відмови від прийняття спадщини (після смерті батька [PERSON] ) під впливом помилки, визначив правовою підставою позову правила\~статті 229 ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя\~статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (див.\~постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні\~- не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Статтею 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першою\~статті 216 ЦК України,\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно частини третьої\~статті 203 ЦК України,\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі 705/2897/16-ц, не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, свідків, письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Звертаючись до суду з даним позовом, на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, позивач [PERSON] не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов`язків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви від 28.01.2016 року, поданих [PERSON] до Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області, він діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, від прийняття спадщини після смерті батька відмовився. При цьому, зміст статей 1270, 1273-1275 ЦК України, йому нотаріусом роз`яснено. Нотаріусом роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись. Крім того, роз`яснено про те, що особа, яка подала заяву про прийняття або про відмову від прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Він стверджує, що в дієздатності не обмежений, під опікою, піклуванням, а також патронажем не перебуває, не знаходиться у алкогольному, токсичному, наркотичному стані. Таким чином, судом встановлено, що при підписанні заяви про відмову від спадщини після смерті батька, [PERSON] державним нотаріусом було роз`яснено вимоги чинного законодавства щодо порядку та правових наслідків вчинення такої дії, текст оспорюваної заяви викладено чітко, він є зрозумілим та не містить можливості двозначного тлумачення. Вказані обставини свідчать про достеменну обізнаність позивача зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. [PERSON] відмовився від спадщини безумовно, беззастережно та не на користь будь-якої особи. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористався. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. При цьому, на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов`язків, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні його позову. Сама по собі зміна позивачем думки щодо відмови від спадщини не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання цієї відмови недійсною. Статтею 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з\~частинами першою,\~другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до\~пункту 2\~частини другої\~статті 141 ЦПК Україниу, разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. Пунктом 8 частини другої статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В заяві від 09.06.2025 року та під час виступу в судових дебатах, представник відповідача [PERSON] адвокат Якименко О.О. просив суд стягнути з\~позивача на користь\~відповідача судові витрат на правничу допомогу в розмірі 15000грн.00коп., надавши: ордер на надання правничої (правової) допомоги; договір про надання правової допомоги б/н від 03.08.2021 року; довідку щодо переліку наданих послуг; квитанцію б/н від 05.03.2023 року на суму 15000грн.00коп. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у розумінні якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, заява № 19336/04, § 268). Такий підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу узгоджується із позицією Верховного Суду, сформованій у справах № 826/1216/16 від 27.06.2018 року, № 755/9215/15-ц від 19.02.2020 року, № 910/12876/19 від 07.07.2021 року, № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, № 910/3929/18 від 18.06.2019 року. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача надано суду ордер на надання правничої (правової) допомоги; договір про надання правової допомоги б/н від 03.08.2021 року; довідку щодо переліку наданих послуг; квитанцію б/н від 05.03.2023 року на суму 15000грн.00коп. Згідно з частиною п`ятою\~статті 137 ЦПК України,\~у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6\~статті 137 ЦПК України). Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони. Відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката іншими учасниками справи не заявлялось, тому немає підстав для зменшення розміру цих витрат. Вказаний висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, у якій Верховний Суд зазначив, що право суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу\~адвоката, що підлягає розподілу між сторонами, можливе лише за клопотанням іншої сторони. Заперечень щодо неспівмірності заявленої суми від позивача не надходило. Судом підстав для зменшення вказаних витрат не встановлено, а тому з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, критеріїв реальності адвокатських витрат, а також критеріїв розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 15000грн.00коп. витрат на професійну правничу допомогу. За приписами частин першої-третьої, п`ятої\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved