Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , третя особа: державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. про визначення частки у праві спільної сумісної власності. Обґрунтовуючи позов позивачем зазначено, що [INFO] помер її син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 вересня 2021 року, серія [NUMBER] . Після смерті її сина [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на частину двокімнатної квартири загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вказано, що згідно договору міни від 18 травня 1996 року, посвідченого Вишневою державною нотаріальною конторою Київської області, вона та її син обміняли належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] . Також вказано, що з інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 жовтня 2022 року вбачається, квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за позивачем [PERSON] та [PERSON] в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25 червня 1996 року, запис в реєстровій книзі за номером №3625. У Дев?ятій Київській нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 1069/2021 після смерті [PERSON] за заявою позивача [PERSON] . Зазначено, що постановою державного нотаріуса Дев?ятої Київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. від 18 жовтня 2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , оскільки за життя спадкодавця [PERSON] між співвласниками не укладався договір про визначення часток у праві спільної власності на квартиру і у договорі купівлі міни квартир не визначено, яка саме частка квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить померлому, а тому встановити склад спадкового майна не вбачається можливим. З урахуванням позовної заяви від 01.03.2024 позивачка просить визначити, частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] становила (одну другу) її частину; визначити, частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] становила (одну другу) її частину. Ухвалою судді від 22.01.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 01.03.2024 до суду позивачем подано заяву про усунення недоліків разом з позовною заявою у новій редакції. Ухвалою судді від 13.03.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано від державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. належним чином завірену копію спадкової справи №1069/2021 після смерті [PERSON] , [INFO] . 30.04.2024 на виконання ухвали суду від Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкової справи №1069/2021 заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 13.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 17.10.2025 повернено до стадії підготовчого засідання. Ухвалою суду від 17.10.2025 залучено до участі в справі в якості співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] 04.11.2025 до суду від [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] надійшла заява про слухання справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. 05.11.2025 до суду від [PERSON] надійшла заява про слухання справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Ухвалою суду від 07.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 20.11.2025 до суду від представника Київської міської ради надійшли письмові пояснення, просив на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно норм чинного законодавства та слухати справу у відсутність представника Київської міської ради. У судове засідання сторони не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивачки надійшла заява про слухання справи без її участі, просила позов задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 вересня 2021 року, серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на частину двокімнатної квартири загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вбачається, що згідно договору міни від 18 травня 1996 року, посвідченого Вишневою державною нотаріальною конторою Київської області, [PERSON] та [PERSON] обміняли належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] . З інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 жовтня 2022 року вбачається, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за позивачем [PERSON] та [PERSON] в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25 червня 1996 року, запис в реєстровій книзі за номером № 3625. Установлено, що в Дев?ятій Київській нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 1069/2021 стосовно майна померлого [PERSON] за заявами [PERSON] , [PERSON] , діючої за згодою своєї матері [PERSON] та матері [PERSON] , що діє як законний представник свого малолітнього сина [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Дев?ятої Київської державної нотаріальної контори Майданник І.В. від 18 жовтня 2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , оскільки за життя спадкодавця [PERSON] між співвласниками не укладався договір про визначення часток у праві спільної власності на квартиру і у договорі купівлі міни квартир не визначено, яка саме частка квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить померлому, а тому встановити склад спадкового майна не вбачається можливим. Одночасно встановлено, що згідно шести свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.11.2023 спадкоємцями щодо майна [PERSON] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Позивачка, звертаючись до суду з позовом просить суд, визначити частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] становила (одну другу) її частину. на що суд зазначає наступне. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд вказав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц ; від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 ; від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц ; від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 ; від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18; від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність [PERSON] припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірної квартири за померлою особою. Враховуючи вищевикладене, у задоволені позовних вимог в частині визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності суд приходить до висновку про відмову. Що стосується позовної вимоги про визначення (одну другу) частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначає, що у договорі міни квартир не визначено часток у праві спільної власності на квартиру, тому вона не може оформити спадщину після смерті свого сина. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Право власності є непорушним. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частин першої-другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно частин першої-третьої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що рівність часток співвласників у спільній сумісній власності презюмується, при цьому норми глави 26 ЦК України не містять такого поняття як «визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності». Розмір часток співвласників презюмується рівним у випадках виділу частки одного із співвласників (ст. 370), звернення стягнення на частку майна у спільній сумісній власності (ст. 371), поділу майна, що є у спільній сумісній власності (ст. 372). Кожен учасник спільної сумісної власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Виходячи із законодавчо встановленої рівності часток кожного із співвласників спільної сумісної власності, відсутності іншої домовленості між ними, суд приходить до переконання, що квартира [ADDRESS] належить в рівних частках по кожному із співвласників. Тобто, [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності частка квартири [ADDRESS] . Позивачка у позовній заяві зазначила, що вона має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя її сину [PERSON] , однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведених норм права співвласники спірної квартири, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на припинення права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Частинами першою, другою статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно із статтею 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У статті 1218 ЦК передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не може бути захищене в інший спосіб. Суд зазначає, що виділ [PERSON] у праві спільної сумісної власності частки квартири [ADDRESS] , не є ефективним способом захисту у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, ефективним способом захисту буде визнання за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , на частку, що належить їй у спадковому майні, однак суд зазначає, що позивачка з такими позовними вимогами до суду не зверталася, у силу вимог закону позивачка має право на виділ своєї частки у праві спільної сумісної власності, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Позивачем не порушується питання про розподіл судових витрат, а тому підстави для їх стягнення відсутні.

Outcome: partial