Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

29 липня 2025 року представник позивача [PERSON] , адвокат Василець Марина Сергіївна, звернулася до Шевченківського районного суду міста Дніпра через підсистему «Електронний суд» із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 серпня 2008 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 384. Від шлюбу Сторони мають сина, [PERSON] , [INFO] та доньку, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя Позивача з Відповідачем не склалося, у зв`язку з цим, вони припинили шлюбні відносини та перестали вести спільне господарство з липня 2023 року. Фактично сім`я розпалася та її подальше збереження є абсолютно неможливим. На теперішній час [PERSON] самостійно займається вихованням та утриманням неповнолітніх дітей. Також, враховуючи те, що Відповідач має достатньо високій дохід, розмір аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , прошу визначити в розмірі 1/2 з усіх видів доходу Відповідача але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з часу подання позовної заяви до Суду і до досягнення дітьми повноліття. Враховуюче вищезазначене, представник позивача просить розірвати шлюб та стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Справу було зареєстровано 05 серпня 2025 року в електронній системі документообігу (Д-3). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 серпня 2025 року, справу було передано на розгляд судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Леміщенко О.О. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року, було відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. В позовній заяві представник позивача просив проводити розгляд справи без його участі та участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. 01.08.2025 року відповідач звернувся до суду із заявою, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами за відсутності учасників справи не здійснювався. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вирішив наступне. Щодо розірвання шлюбу. Правовідносини по даній цивільній справі регулюються Сімейним Кодексом України. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30 серпня 2008 року, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який зареєстрований Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 30 серпня 2008 року за актовим записом № 384. Після державної реєстрації прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 вересня 2009 року, яке видано Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 червня 2017 року, яке видано Шевченківським районним у місті Дніпра відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Як встановлено, сторони однією сім`єю не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, шлюбні відносини припинені. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред`явлені. Таким чином, до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між ними неможливе. У відповідності до положень статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Згідно зі ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Згідно зі ст. ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й жінки, та збереження родини стали неможливими. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, суд вважає, що подальше збереження сімейних відносин при сформованих взаєминах між сторонами неможливо, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, перспектива відновлення родини втрачена. Суд вважає за необхідне також роз`яснити сторонам, що згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином, з урахуванням наведених правових норм і встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача законні і підлягають задоволенню, а тому, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] , у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на місяць, починаючи з 29 липня 2025 року та до досягнення повноліття старшою дитиною [PERSON] , [INFO] , тобто до [INFO] , а в подальшому в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на місяць та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до повноліття [PERSON] , [INFO] , тобто до [INFO] . Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому, враховуючи що відповідачем було подано заяву про визнання позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вирішує стягнути з відповідача 605,60 грн. судового збору на користь позивача. А другу частину судового збору відшкодувати позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved