Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №532795300 від 24 січня 2024 року у розмірі 113400 грн, яка складається з наступного: 27000 грн - заборгованість по тілу кредиту; 86400 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також просив відшкодувати на його користь судові витрати у розмірі 3028 грн судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.01.2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як первісний кредитор, та відповідач [PERSON] уклали договір кредитної лінії №2017192961 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора на суму 27000 грн. Кредитор виконав свої зобов`язання щодо надання відповідачу грошових коштів, між тим, останій вимоги договору не виконав належним чином, грошові кошти не повернув, внаслідок чого утворилась вказана заборгованість, тому позивач вважає правомірними вимоги позову. Відповідно до договору факторингу від 28.11.2018 укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» за № 28/1118-01, ТОВ «Таліон плюс» набуло права вимоги за вищевказаним договором кредитної лінії, що підтверджується реєстром боржників №276 від 19.03.2018. У свою чергу, 27.02.2025 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимагати від відповідача кошти по договору кредитної лінії № 2017192961 від 24.01.2024. На підтвердження вказаної угоди надано витяг з реєстру прав вимоги №2 від 27.02.2025. У зв`язку з тим, що умови договору, незважаючи на повідомлення з боку ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», відповідачем [PERSON] не виконанні та після відступлення позивачу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодних платежів для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ні на рахунки попереднього кредитора, позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача вищевказані суми заборгованості в загальному розмірі 113400,00 грн, а також судові витрати. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 12 вересня 2025 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив здійснювати судовий розгляд без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судові засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судових засідань, включно з публікацією оголошень на офіційному веб-порталі «Судова влада України», своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-282 ЦПК України. Враховуючи неявку сторін у судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 24 січня 2024 року в електронному вигляді між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 532795300 на суму 27000 гривень на строк 5 років (до 23.02.2029) або до його дострокового розірвання під процентну ставку 912,50% річних (2,50% в день від суми залишку) від суми кредиту за весь час користування кредитом. Сторони погодили, що протягом дисконтного періоду, який триває 18 днів, тобто до 11.02.2024, розрахунок витрат здійснюється за процентною ставкою 1,25% в день від суми кредиту (456,25 % річних). До суду на підтвердження вказаного надано копію паспорта споживчого кредиту до договору №532795300 від 24.01.2024, копію договору кредитної лінії №532795300 від 24.01.2024. Вказаний договір кредитної лінії та паспорт споживчого кредиту було підписано з використанням одноразових ідентифікаторів. Також, надано до суду копію платіжного доручення від 24.01.2024 на підтвердження перерахування коштів у розмірі 27000,00 грн. Як вбачається із наданих позивачем, на підтвердження переходу прав вимоги, договорів факторингу, 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу № 28/1118-01, в подальшому між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №26 від 31.12.2020 року про продовження строку дії вищевказаного договору факторингу до 31.12.2021 (п. 8.2. додаткової угоди). 27.02.2025 року між ТОВ «Таліон плюс» та позивачем укладено договір факторингу №27/0225-01, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» відступлено право вимоги до боржників. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №2 від 27.02.2025 позивачу перейшло право вимоги до відповідача за договором №532795300 у розмірі 113400 грн (заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) - 27000 грн, борг за відсотками - 86400 грн). Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за кредитним договором №532795300 від 24.01.2024 за період з 24.01.2024 по 19.03.2024 сума заборгованості становить 27000 грн в рахунок основного боргу та 31050 грн - боргу за відсотками. Згідно розрахунку ТОВ «Таліон плюс» за період з 19.03.2024 по 09.06.2024 заборгованість по тілу кредиту становить 27000 грн, заборгованість по відсотках 86400 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. У відповідності до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 по справі № 906/1174/18 зроблений висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 752/8842/14-ц, постанові Верховного Суду від 16.10.2018 по справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права, згідно якого ніхто не може передати більше прав, ніж має сам (постанова Верховного Суду від 04.12.2018 № 31/160). Дійсність вимоги означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14.06.2023 по справі № 755/15965/17). На підтвердження переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Таліон плюс» позивачем надано до суду копію додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 року до договору факторингу № 28/1118-01. Згідно п.п. 8.2 п. 8 додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 року до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», строк його дії закінчується 31.12.2021 року. Предметом відступлення за цим договором є водночас вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому. Однак виходячи із умов договору, право вимоги на майбутнє існувало лише з дня укладення договору, тобто з 31.12.2020 року та діяло на майбутнє, але в межах строку дії цього договору, тобто по 31.12.2021 року. До того ж перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги, які є невід`ємною частиною договору факторингу. Таким чином, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення додаткового договору 31.12.2020 року не були погоджені усі істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора та не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, що виникли після його укладення та після закінчення строку дії договору, тобто з 24.01.2024 року. З наведеного слідує, що на момент відступлення права вимоги від 31.12.2020 року та закінчення строку дії договору 31.12.2021 року, боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором від 24.01.2024 року ще не існували, тому не могли бути передані новому кредитору. Крім того, суд зауважує, що у матеріалах справи також відсутні належні та достатні докази на підтвердження факту отримання саме відповідачем по справі кредитних коштів від первісного кредитора. У постанові від 18.10.2023 по справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 по справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 по справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 по справі № 5026/886/2012 тощо). Згідно з п.п. 2.1 п. 2 додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 року до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.п. 4.1 п. 4 додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 року до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу прав вимоги до боржника в повному обсязі, за відповідним реєстром прав вимоги. Водночас позивачем не надано до суду підписаний реєстр прав вимоги, які відступаються за додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 року до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та яким засвідчено у відповідності до п.п. 4.1 п. 4 договору факторингу передачу прав вимоги, зокрема за кредитним договором № 532795300 від 24.01.2024 року, а також доказів на підтвердження факту здійснення клієнтом плати фактору на виконання п.п. 2.1 п. 2 додаткової угоди № 26 від 31.12.2020 року до договору факторингу № 28/1118-01. Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити дійсність переходу права вимоги від первісного кредитора за кредитним договором № 532795300 від 24.01.2024 року до ТОВ «Таліон плюс». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 по справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч 3 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Суд також враховує, що укладенням додаткової угоди до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року продовжувався строк дії договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Крім того, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять самого договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року та додатків до зазначеного договору факторингу, як невід`ємних його частин та відомостей щодо оплати за договором. Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 по справі № 905/306/17 виснував, що на підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона, повинна надати суду докази переходу такого права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Таким чином, враховуючи наведене вище, позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором № 532795300 від 24.01.2024 року на кожному етапі переходу таких прав. Позивачем не доведено факту переходу прав вимоги до відповідача за кредитним договором на першому етапі - від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс», наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора - позивача. Ураховуючи наведене, позовні вимоги позивача у цій частині є недоведеними, оскільки саме право виникнення у позивача права вимоги до відповідача не підтверджено належними та допустимими доказами, враховуючи, що позивачем не засвідчено факт набуття прав вимоги за кредитним договором від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі належно оформленими та підписаними договорами про відступлення права вимоги, реєстрами договорів, права вимоги за якими відступаються, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Суд звертає увагу, що під час розгляду справи судом забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості (ст. 129 Конституції України). Згідно з позицією Європейського Суду з прав людини в аспекті оцінки аргументів сторін, сформовану по справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» № 303A, п. 29). За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про стягнення заявленого розміру заборгованості за договором кредитної лінії №532795300 від 24 січня 2024 року слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає, що згідно ч.ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено у повному обсязі, судові витрати не підлягають стягненню із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed