Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути зі [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до повноліття дитини, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем з 18.02.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.04.2025 шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Позивач працює, однак коштів не вистачає на належне утримання сина. Відповідач у добровільному порядку аліменти не сплачує, працездатний, матеріальну допомогу надає лише час від часу, що ставить її у скрутне матеріальне становище. У зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Ухвалою від 15.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі, справу призначено до розгляду. 20.10.2025 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги визнав частково, згоден сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначив, що як до припинення шлюбних відносин з позивачем, так і на день розгляду вказаної справи він разом із [PERSON] та їхнім сином проживають разом за адресою: [ADDRESS] , при цьому сторонами була досягнута усна домовленість про рівну участь у матеріальному забезпеченні дитини. Починаючи з травня 2025 року, кожен з батьків щомісяця виділяв по 7 000,00 грн. на потреби сина. Вказана сума матеріального забезпечення покривала всі необхідні витрати дитини на навчання, харчування, дозвілля, тощо. Крім того, він забезпечує сина необхідними речами, продуктами харчування, ліками, а також несе витрати зі сплати комунальних платежів. Таким чином, твердження позивача про те, що дитина перебуває повністю на її утриманні не відповідає дійсності. Вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували необхідність стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини його доходу. Також позивачем не надано доказів її можливість брати участь у забезпеченні дитини в рівній мірі з батьком та фактично понесених нею витрат на сина. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Пояснила, що після того, як син почав навчатися у школі, витрати на його утримання зросли та перевищують той розмір, який був погоджений з відповідачем. Вказала, що вони, дійсно, проживають разом з відповідачем і він несе витрати зі сплати комунальних платежів, проте, оскільки їх шлюбні відносини припинились, їх спільне проживання носить тимчасовий характер та в подальшому, після вирішення всіх майнових питань, вони з сином будуть вимушені жити окремо, що приведе до виникнення додаткових витрат. А тому вважає, що саме заявлений до стягнення розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення базових потреб дитини. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, мав достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав та скористався ними, подавши до суду відзив на позовну заяву разом з доказами в обгрунтування своїх заперечень проти позову, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 18.02.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.04.2025, яке набрало законної сили 19.05.2025, розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.02.2019. З наявного у матеріалах справи Витягу з реєстру територіальної громади № 2024/011022538 від 12.09.2024 вбачається, що [PERSON] зареєстрована разом за адресою: [ADDRESS] , де проживає разом із сином. Крім того, як зазначає відповідач, що не заперечується позивачем, за вказаною адресою також проживає відповідач [PERSON] . З доданих відповідачем до відзиву квитанцій за травень-липень 2025 року убачається, що відповідачем перераховувалися кошти позивачу у розмірі 7 000,00 грн., а у вересні - 5 000,00 грн. у якості аліментів на утримання сина [PERSON] , що не заперечується позивачем. Також відповідачем надано квитанції, що підтверджують його витрати на придбання сину іграшок, дитячих меблів, ліків, одягу тощо, що не спростовано позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Одним із способів утримання, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно приписів ч. 3 ст. 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням закріплених ч. 9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, враховуючи, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо способу виконання відповідачем обов`язку по утриманню сина, з огляду на те, що відповідач у добровільному порядку на утримання дитини надає матеріальну допомогу нерегулярно, є працездатним, позов визнав частково, на утриманні інших осіб не має, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10.09.2025 (дня подання позовної заяви) і до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів з урахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дитини буде відповідати інтересам та потребам останньої. Задовольняючи позов частково, суд враховує, що позивачем не обґрунтована необхідність стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини доходу відповідача, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження щомісячного розміру доходів відповідача, власних доходів, розміру витрат на дитину, які позивач несе щомісяця, у тому числі, з метою співвдіношення таких витрат як з доходами обох батьків, так і з мінімальним рекомендованим розміром аліментів на дитину відповідного віку, встановленим законом. Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial