Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

I.\~Позиції\~сторін та\~учасників справ,\~заяви,\~клопотання,\~ інші процесуальні дії у справі Начальник Львівської багатопрофільної лікарні №19 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області Петейчук Т., лікар-психіатр Львівської багатопрофільної лікарні №19 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області Гусєв В. звернулись до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу та лікування у примусовому порядку. В обґрунтування поданої заяви зазначають, що 11.11.2025 [PERSON] оглянуто комісією лікарів-психіатрів Львівської багатопрофільної лікарні №19, яка прийшла до висновку, що гр. [PERSON] страждає на психічний розлад (діагноз за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду: Шизоафективний розлад, змішаний тип F25.2), який позбавляє [PERSON] здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку внаслідок чого вона вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, зокрема погрожує іншим засудженим фізичною розправою, відмовляється від їжі, прийому медикаментів і будь-якої медичної допомоги. Відтак, обстеження та лікування [PERSON] можливе лише в умовах психіатричного стаціонару та потребує госпіталізації у психіатричне відділення Львівської багатопрофільної лікарні №19 в примусовому порядку. Ухвалою від 12.11.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд в порядку окремого провадження. У судовому засіданні представник психіатричного закладу Проців О.Б. та лікар психіатр [PERSON] , кожен окремо, доводи заяви підтримали з підстав викладених у ній. Особа, відносно якої ставиться питання про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку - [PERSON] відмовилась висловлюватись щодо заяви. Прокурор Тарнавський Т.М. заяву заперечив з мотивів безпідставності та недотримання процедури звернення до суду. Представник особи, відносно якої ставиться питання про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку - адвокат Кінаш З.Ф. підтримав думку прокурора. II.\~Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування Відповідно до\~ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа "Анатолій Руденко проти України") від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися "Психічно хворою" та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Принципами захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 17 грудня 1991 року № 46/119, закріплено принцип добровільності медичного огляду з метою визначення того, чи страждає особа на психічне захворювання, який передбачає, що жодна особа не може бути примушена до проходження медичного огляду з метою визначення того, чи страждає вона на психічне захворювання, крім як у відповідності до процедури, передбаченої внутрішнім законодавством держави (Принцип 5). Стаття 43 Закону України від 19 листопада 1992 року «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вимагає для застосування методів діагностики, профілактики та лікування згоду інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Мета проведення психіатричного огляду, суть добровільного звернення за психіатричною допомогою, а також випадки, коли психіатричний огляд може бути проведено без усвідомленої згоди особи або її законного представника, визначено Законом України «Про психіатричну допомогу». Згідно зі статтею 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання особи або за її усвідомленою письмовою згодою. Психіатричний огляд\~особи може\~бути проведено\~без її\~усвідомленої згоди\~або без\~згоди її\~законного представника\~у випадках,\~коли одержані\~відомості дають\~достатні підстави\~для обґрунтованого\~припущення про\~наявність у\~особи тяжкого\~психічного розладу,\~внаслідок чого\~вона: вчиняє\~чи виявляє\~реальні наміри\~вчинити дії,\~що являють\~собою безпосередню\~небезпеку для\~неї чи\~оточуючих,\~або неспроможна\~самостійно задовольняти\~свої основні\~життєві потреби\~на рівні,\~який забезпечує\~її життєдіяльність,\~або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення. У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно. У випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої цієї статті, заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обґрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. (ч. 3 ст. 7 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Вказані норми статей 7, 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» конкретизують положення цього закону про презумпцію психічного здоров`я (стаття 3) і про те, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4), а також статей 3, 8 Конституції України, які визначають принцип верховенства права і обов`язок держави з утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та частини другої статті 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що обмеження прав громадян у вигляді примусового медичного огляду допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку може призвести до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Відповідно до статті 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», судові справи щодо надання психіатричної допомоги у примусовому порядку розглядаються у присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй такої допомоги. Участь під час розгляду цих справ прокурора, лікаря-психіатра чи представника закладу з надання психіатричної допомоги, який подав заяву, адвоката та законного представника осіб, стосовно яких розглядаються питання, пов`язані з наданням їм психіатричної допомоги, є обов`язковою. Особи, яким надається психіатрична допомога, мають право у тому числі на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних з наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав (ч. 3 ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Порядок розгляду заяви про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку визначений у главі 10 розділу IV ЦПК України. Відповідно до частин першої, другої статті 340 ЦПК України, у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Судом встановлено, що відповідно до висновку лікарської-комісії про медичний огляд засудженого про госпіталізацію в психіатричний стаціонар в примусовому порядку [PERSON] , [INFO] , страждає на психічний розлад (діагноз за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду): Шизоафективний розлад, змішаний тип. F.25.2. Даний розлад психічної діяльності позбавляє гр. [PERSON] здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку внаслідок чого вона вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередньо небезпеку для оточуючих, зокрема погрожує іншим засудженим фізичною розправою, відмовляється від їжі, прийому медикаментів, і будь-якої іншої медичної допомоги. Враховуючи вищенаведене, обстеження та лікування гр. [PERSON] можливі лише в умовах психіатричного стаціонару, і вона потребує госпіталізації в психіатричне відділення ЛБЛ [ADDRESS] в примусовому порядку. Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац 3 статті 1 «Про психіатричну допомогу»). Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону «Про психіатричну допомогу»). Примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року в справі № 206/3939/23. ЄСПЛ вказав, що "тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті "е". У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися "психічно хворою" та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення в справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року, пункт 39). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (рішення в справі "Заїченко проти України" від 26 лютого 2015 року N 45797/09, § 96 - 97). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі №2-1/07 (провадження №14-9cвц18) вказано, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції, особа не може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим, як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Лікар-психіатр у судовому засіданні підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив\~про\~необхідність проходження курсу лікування у стаціонарних умовах. Водночас, як встановлено судом, [PERSON] засуджена за ст. 121 КК України та відбуває покарання у ДУ «Збаразька виправна колонія (№63)», а до Львівської багатопрофільної лікарні №19 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області прибула тимчасово для обстеження і лікування. Відтак, до [PERSON] має застосовуватись спеціальна процедура, в даному випадку відповідні положення КПК України, зокрема, що регламентують питання, які вирішуються судом під час виконання вироку. Натомість, всупереч наведеному начальник Львівської багатопрофільної лікарні №19 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області Петейчук Т. та лікар-психіатр Львівської багатопрофільної лікарні №19 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Львівській області Гусєв В. звернулись до суду із заявою в порядку ст. 339-341 ЦПК України, тобто у непередбачений Законом спосіб. В цьому контексті, неможливо не відзначити, що авторам заяви відомо про засудження [PERSON] , адже про це прямо зазначено у відповідній заяві. Так, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений\~частиною другою статті 539\~цього Кодексу, має право вирішувати питання про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення. Крім того, в ході розгляду заяви судом не встановлено, що [PERSON] визнано неосудною і такою, що не може відбувати покарання. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання щодо відсутності підстав для задоволення заяви не встановлено. Згідно з частинами 1 та 2 статті 342 ЦПК України, залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Відповідно до п.8 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку

Outcome: dismissed