Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні дорогою у майбутньому. Заявлені вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач є її сусідом та межівником суміжної земельної ділянки, яка відноситься до [ADDRESS] . Частина її\~земельної ділянки\~межує з дорогою загального користування (провулком), яка веде до [ADDRESS] . Крім того, від її господарства є можливість проходу та виїзду на [ADDRESS] , яка є ґрунтовою дорогою та якою необхідно проходити чи проїжджати до центру села близько двох кілометрів. На відміну від виїзду на вулицю Бандери, відстань до вулиці Шептицького через провулок складає близько 45 метрів. Відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні проїздом до вулиці Шептицького, що створює для неї та членів її сім`ї значні незручності. Особливо незручності створюються для її неповнолітніх дітей, яким, через створені перешкоди відповідачем, потрібно долати значні відстані, щоб добратися до школи. Оскільки у добровільному порядку вирішити виниклий спір відповідач відмовляється, просить позов задовольнити. Відповідач подав відзив на позов, в якому заперечив щодо задоволення вимог позивачки. Вказав, що позивачка не надала доказів, що ним створюються будь-які перешкоди у користуванні дорогою, а тому просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що позивачка зверталася у Солотвинську селищну раду для вирішення виниклої спірної ситуації, яка при вирішенні спірного питання зобов`язувала відповідача не чинити перешкоди у користуванні дорогою загального користування. Просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Вказав, що він проживає в будинку, який розташований на земельній ділянці, яка раніше належала його батькам. Спірний проїзд від вулиці Шептицького до його господарства та господарства інших жителів села Маркова є частиною земельних ділянок, які виділили та облаштували його батьки. Він та інші сусіди, крім позивачки, надалі облаштовують та утримують цей проїзд. Оскільки відповідачка має інший виїзд на вулицю Бандери, не приймає участі в облаштуванні проїзду до вулиці Шептицького, то вважає, що вона не має жодного права користування проїздом до його господарства. Він заперечує можливість проїзду позивачкою до [ADDRESS] , оскільки вона не приймає участі в облаштуванні цього проїду. Вважає позов безпідставним, тому у його задоволенні просить відмовити. Представники Солотвинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в судовому засіданні вказали, що конфлікт між сторонами з приводу користування дорогою триває кілька років. Зазначили, що частина земельної ділянки позивачки межує з дорогою загального користування (провулком), яка веде до [ADDRESS] . Крім того, від господарства позивачки є можливість проходу та виїзду до [ADDRESS] , однак потрібно проходити чи проїжджати до центру села близько двох кілометрів, що створює значні незручності, особливо для дітей та за несприятливих погодніх умов. Зазначили, що органом місцевого самоврядування неодноразово наголошувалося відповідачу про те, щоб він не створював перешкод у користуванні позивачкою дорогою. Вважають обґрунтованим позов та просять його задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представників третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. Згідно із приписами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.7). Відповідач є межівником суміжної земельної ділянки, яка відноситься до [ADDRESS] . Частина земельної ділянки позивачки межує з дорогою загального користування (провулком), яка веде до [ADDRESS] , також від її господарства є можливість проходу та виїзду на [ADDRESS] . Наявність дороги загального користування, яка проходить в с.Маркова від [ADDRESS] до господарства позивачки та відповідача в судовому засіданні підтвердив представник позивача, представники Солотвинської селищної ради, а також підтверджується викопіюванням з генерального плану с.Маркова (а.с.14). Про те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні сільською дорогою свідчать листи та акти Солотвинської селищної ради (а.с.9-10, 13). Наявність проїзду\~з вулиці Шептицього до господарства відповідача в судовому засіданні підтвердив сам відповідач, а також свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як відповідач, так і вказані свідки повідомили, що заїзд з [ADDRESS] до господарства відповідача облаштований батьками відповідача й був частиною їхньої земельної ділянки. Згідно з випискою з погосподарської книги села Маркова від 17 травня 2024 року № 379, за позивачкою, яка є власником домоволодіння на [ADDRESS] , рахується земельна ділянка площею 0,05 га. Відповідно до вимог ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з п. п. г, е ч.1 ст.91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Частиною 2 ст.91\~ ЗК України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст.103, 152, 153 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Власник та користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом способів. Відповідно до ст.189 ЗК України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами. Відповідно до ст.16 3акону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів територій, їх оновлення та внесення змін до них. Згідно з ч.1 ст.19 вказаного Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Відповідно до п.9 ч.4 ст.19 цього Закону детальний план території визначає порядок організації транспортного і пішохідного руху. Відповідно до п.а ч.4 ст.83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Згідно зі ст.158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 755/7604/22 одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що спірна дорога раніше була частиною земельної ділянки його батьків, яку він успадкував, оскільки належних і допустимих доказів цього відповідач суду не надав. З цих же підстав суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Такі твердження відповідача та свідків суперечать зібраним у справі доказам, зокрема поясненням представників Солотвинської селищної ради та викопіюванню із генерального плану села Маркова, де відображена інформація про наявність спірної дороги. На переконання суду, висловлені позиції відповідача та свідків ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, незгоді із встановленими фактичними обставинами у справі, а також пов`язані з несприйняттям юридичної визначеності. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки. Оскільки протиправними діями відповідача порушене право користування позивачкою дорогою загального значення, то відповідача слід зобов`язати усунути негативні наслідки в праві користування позивачкою дорогою (провулком), яка веде від її господарства до вулиці Шептицького в с.Маркова. Позивачкою також заявлено вимогу про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні дорогою у майбутньому, однак така вимога задоволенню не підлягає, зважаючи на відсутність порушеного права позивачки. Оскільки судом приймається рішення про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні позивачкою дорогою, то у разі умисного не виконання судового рішення, яке набрало законної сили, відповідач може бути притягнутий до кримінальної відповідальності. Тобто у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного, ст.319, 321, 391 ЦК України, ст. 83, 91, 103, 152-153, 158 ЗК України,

Outcome: partial