Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просила стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 13.10.2023 в розмірі 20 000 євро., в еквіваленті в гривні станом на день виконання рішення суду. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач перебували в шлюбі, який заочним рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 04.06.2025 розірваний. До цього, 13.10.2023, відповідач, [PERSON] , позичив у позивача, [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 000 євро. Відповідач не виконує зобов`язання з повернення позичених коштів. 02.05.2025 представником позивача направлено відповідачу письмову вимогу про повернення позики з проханням негайно, але не пізніше 30 днів від дня пред`явлення вимоги, здійснити повернення суми позики в розмірі 20 000 євро. Вимогу відповідач не отримав, поштове відправлення повернулось відправнику за закінченням терміну зберігання. Оскільки відповідач добровільно суму позики не повертає, позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 29.07.2025 справу відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26.09.2025 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник надала заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України, про причини неявки суду невідомо, будь-яких заяв або клопотань до суду не подавав. Враховуючи викладене, зі згоди позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін в порядку, передбаченому ст. 280 ЦПК України, з ухваленням заочного рішення у справі. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними пристроями не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.10.2023 [PERSON] взяв в борг у [PERSON] позику в розмірі 20 000 євро, на підтвердження чого [PERSON] надав [PERSON] власноруч написану розписку. 02.05.2025 представник [PERSON] направила відповідачу Письмову вимогу про повернення позики за договором позики між [PERSON] та [PERSON] від 13.10.2023 в розмірі 20 000 євро. Поштове відправлення з вимогою повернуто відправнику за закінченням терміну зберігання. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Згідно зі статтями 509, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі N 369/3340/16-ц, провадження N 61-7418св18. Згідно висновку ВС України, викладеного в постанові від 02.09.2020 у справі №569/24347/18, знаходження на час пред`явлення позову та виникнення спору оригіналу договору позики (розписки) позичальника про отримання суми позики у позивача (позикодавця), згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Суд вважає, що сам факт передачі коштів в сумі 20 000 євро підтверджується оригіналом розписки відповідача, долученої позивачем до матеріалів справи, оскільки така розписка видається боржником за договором позики після отримання коштів. Заперечень щодо отримання позики, її розміру та валюти відповідачем до суду не надано. Аналіз змісту розписки [PERSON] , зокрема слова «взяв гроші в борг», та факт наявності такої розписки у позивача, [PERSON] , дає підстави зробити висновок про укладення між сторонами саме договору позики з обов`язком відповідача повернути позичені кошти на вимогу позивача. Крім того, з розписки відповідача вбачається, що він отримав кошти в борг на необмежений строк. Однак, відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Отже, борг має бути повернутий у порядку та строки, встановлені частиною 1 статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Позивачем надані до справи докази пред`явлення відповідачу вимоги щодо повернення позичених коштів. На час розгляду справи доказів про виконання відповідачем зобов`язань за Договорами позики у вигляді розписки від 13.10.2023, або відсутності зобов`язання за таким договором, суду не надано. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь суми боргу за договором позики відповідають чинному законодавству та мають бути задоволені судом. В той час, щодо вимоги позивача про стягнення судом з відповідача суми боргу за договором позики, розмір якої складає суму в гривні, що є еквівалентом 20 000 євро згідно курсу НБ України на день виконання рішення, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. При визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. В пункті 51 зазначеної постанови судді Верховного Суду дійшли висновку про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум (і в національній, і в іноземній валютах), які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який в тій справі виконувався примусово за участі державного виконавця. Пунктами 52, 56 постанови передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні, оскільки перерахування стягувачеві суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Відповідно до п. 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Крім того, виконавець не наділений повноваженнями здійснювати перерахунок валютного курсу, визначеного у резолютивній частині рішення. Зазначення у резолютивній частині еквіваленту стягнутої суми в судовому рішенні в національній валюті не буде відповідати вказаним положенням, оскільки буде відображати еквівалент суми боргу не на момент виконання зобов`язання, а на момент ухвалення судового рішення. Таким чином, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 22.03.2022 у справі № 716/2052/20 та Верховного Суду у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №750/2000/18. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що оскільки [PERSON] отримав позику у іноземній валюті, тому до стягнення з нього підлягає сума позики, виражена у валюті зобов`язання - євро. Тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 9703.94 грн.

Outcome: partial