Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

В липні 2025 року [PERSON] через свого представника адвоката Асланову Е.Е. звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка за життя склала заповіт, відповідно до якого заповідала все належне їй майно позивачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] , серед іншого, відкрилась спадщина у вигляді належної їй на праві власності кв. [ADDRESS] . У встановленому законом порядку [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Філіпенко О.Г. із заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріусом було роз`яснено їй про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено на товарній біржі, а відповідно право власності померлої не було зареєстровано у встановленому законом порядку. При цьому позивач вказувала на те, що при укладенні вказаного договору сторонами були всі його істотні умови, жодних претензій один до одного вони не пред`являли. Посилаючись на викладене, позивач просить суд визнати за нею право власності на кв. [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14.07.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі; витребувано у ПН ММНО Філпенко\~О.Г. копію спадкової справи № 6/2024, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувані матеріали надійшли на адресу суду від ПН ММНО Філпенко\~О.Г. 05.08.2025. Згідно ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28.08.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] . Позивача [PERSON] та її представник адвокат Асланова Е.Е. в судове засідання не з`явились, повідомлені судом про розгляд справи належним чином. 13.11.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином. 24.07.2025 від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Треті особи [PERSON] та ПН ММНО Філіпенко О.Г. в судове засідання не з`явились, повідомлені судом про розгляд справи належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся осіб, повідомлених про розгляд справи належним чином. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 11.04.2000 між [PERSON] як покупцем, та [PERSON] як продавцем був укладений договір № 70 купівлі-продажу кв. [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстрований на ТБ «Українська біржа нерухомості» за № 70 (а.с. 14). 01.12.2023 [PERSON] було складено заповіт, посвідчений ПН ММНО Філіпенко\~О.Г., відповідно до якого вона заповідала все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, [PERSON] (а.с. 16). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 11). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді кв. [ADDRESS] . Згідно копії спадкової справи, наданої на запит суду, позивач [PERSON] 22.02.2024 звернулась до приватного нотаріуса ММНО Філіпенко О.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса не звертались (а.с. 46-54). В той же час, відповідно до роз`яснень ПН ММНО [PERSON] , повідомлено позивача [PERSON] про неможливість вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на кв. [ADDRESS] , оскільки подані документи не відповідають вимогам законодавства, а саме не додержана нотаріальна форма договору (а.с. 27). Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що вказаний договір купівлі-продажу підписаний його сторонами власноручно. На теперішній час ніхто із сторін цього договору вимог щодо порушення їх прав не заявив. Після укладання договору купівлі-продажу квартири, а саме 11.05.2000, покупцем [PERSON] було зареєстровано право власності в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 16377, яке на час виникнення спірних правовідносин мало повноваження реєстраційного органу (а.с. 15, зворотня сторона). Відповідно до ч. 1 ст.\~19\~Цивільного процесуального\~кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 11.04.2000, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Приписами ст.\~224\~ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно із ст.\~225\~ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47\~ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої спадкові права щодо отримання спадщини після смерті [PERSON] , яка була покупцем за договором, оскільки даний договір купівлі-продажу гаражу не було посвідчено нотаріально. З огляду на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири його сторони ухилилися від його нотаріального посвідчення, що на теперішній час перешкоджає позивачу реалізувати свої спадкові права відносно нерухомого майна, договір виконано повністю, суд вважає що вказаний договір є дійсним. Відповідно до\~ст.\~1216\~ЦК України,\~спадкуванням є\~перехід прав\~та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно положень ст.ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У відповідності до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Згідно роз`яснень, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації, може бути видане на підставі правовстановлюючих документів. У відповідності до п. 4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Положеннями п. 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , прийняла спадщину у встановлений законом строк, але не може реалізувати своє право на оформлення спадщини в позасудовому порядку через неможливість реєстрації права власності на спадкове майно після смерті його власника (спадкодавця), суд вважає позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позивач не просить відшкодувати йому судові витрати, тому з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за можливе не здійснювати розподіл судового збору.

Outcome: approved