Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

29 квітня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтований тим, що 07.06.2021 між ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» та [PERSON] було укладено договір позики № 555149249893. 29.05.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір № 5017819. 18.12.2023 було укладено договір № 18/12-2023 відповідно до якого ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 555149249893. Таким чином, ТОВ «Факторинг Пртнерс» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 555149249893. 29.11.2021 було укладено договір № 29-11-102 відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5017819. 10.03.2023 було укладено договір № 10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5017819. 18.02.2025 було укладено договір № 18-02/25 відповідно до ТОВ «Коллект Центр» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5017819. Таким чином, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 5017819. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 555149249893 від 07.06.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 6404,20 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 2500,00 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 3904,20 грн. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 5017819 від 29.05.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 63605,05 грн., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 8336,00 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 53 369,05 грн.; - заборгованість за комісіями - 1900,00 грн. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вищевказаними договорами, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 70 009,25 грн, з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту)- 10 836,00 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 57 273,25 грн.; - заборгованість за комісіями - 1900,00 грн. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договорами № 555149249893 від 07.06.2021, № 5017819 від 29.05.2021 в розмірі 70 009,25 грн.; понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2 422,40 грн.; та витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями 29.04.2025 справу передано на розгляд головуючому судді Макарчуку С.М. Відповідно до отриманої в порядку ст. 187 ЦПК України інформації відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 01.01.1900. Ухвалою від 05 травня 2025 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено у справі судове засідання на 23 червня 2025 року. 23 червня 2025 року судове засідання відкладено на 28 липня 2025 року у зв`язку з неявкою відповідача. 08 липня 2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Працевитого Г.О. надійшов відзив на позов, у якому відповідач прохає відмовити у задоволенні позову. Відповідач посилається на те, що відповідно до умов наданого Позивачем договору про споживчий кредит № 5017819 від 29.05.2021 р. зазначені наступні істотні умови: - Товариство надає кредит в розмірі 10 000,00 грн. (п.1.2); - Строк кредитування становить 30 днів з 29.05.2021 р. (п. 1.3). Термін (дата) повернення кредиту і сплата комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 28.06.2021 (п.1.4.); - Комісія за надання кредиту в розмірі 1 900,00 грн., яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1.); - Проценти за користування кредитом складають 7 500,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.5.2). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом, становить 5% (п. 1.6). Також Позивачем надається Графік платежів за договором про споживчий кредит, який передбачає загальну вартість кредиту у розмірі 19 400,00 грн. (10 000 грн. тіло + 7 500,00 грн. відсотки + 1900 грн. комісія за надання кредиту). В той час як Товариством заявляється вимога про стягнення з Відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 63 605,05 грн., з яких: - 8 336,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; - 53 369,05 грн. заборгованість за відсотками; - 1 900,00 грн. заборгованість за комісіями. Відповідач категорично не погоджується із розміром заборгованості з огляду на наступне. Виходячи з графіку погашення кредиту та зазначеного строку кредитування, кредитор мав право на нарахування строкових відсотків, згідно ст. 1048 ЦК України, в межах строку кредитування, тобто до 30 днів та в розмірі до 7 500,00 грн. Всупереч положенням наданого Позивачем договору, після спливу 30 днів, Товариство продовжило нараховувати проценти до 26.10.2021 р. включно, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Відповідно до вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що у період строку кредитування з 29.05.2021 по 28.06.2021 кредитором нараховувались відсотки за ставкою 2,50% на день (250,00 грн.). Як зазначено у висновках, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наведений підхід до вирішення спорів у подібних відносинах підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16), де викладені такі правові висновки: 80. […] «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. 91. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до позиції Верховного Суду у постанові № 753/6745/17 від 15.08.2023 судом зазначено наступне: «Підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів». Постановою Верховного суду у справі № 569/2151/21 від 25.05.2023 висловлено наступну позицію: «[…] надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». Відповідно до розрахунку заборгованості після закінчення строку кредитування (починаючи з 29.06.2021 р. до 26.10.2021 р.) кредитор продовжив нарахування відсотків за кредитом вже за стандартною процентною ставкою (п.1.6 Договору) обґрунтовуючи таке нарахування п. 2.3.1.2. та п. 2.3.1.1 Договору, яким передбачено пролонгацію строку кредитування. Відповідач категорично не погоджується із вказаним пролонгуванням строку кредитування. Як вже зазначалось, після закінчення строку кредитування (починаючи з 29.06.2021 р. до 26.10.2021 р.) кредитор продовжив нарахування відсотків за кредитом то за стандартною процентною ставкою (п.1.6 Договору), то знову за пільговою процентною ставкою (п. 1.5.2 Договору) обґрунтовуючи таке нарахування п. 2.3.1.2. та п.2.3.1.1 Договору. Фактично кредитор в односторонньому порядку, всупереч істотним умовам договору (строк кредитування 30 днів) автоматично продовжив нараховувати відсотки в різних розмірах, обґрунтовуючи це різними умовами кредитного договору (що видно із розрахунку заборгованості). Чинний Цивільний кодекс України взагалі не містить процедури автоматичної зміни істотних умов договору. Відповідно до абз. (h) пункту 1 Додатку умов, які можуть вважати несправедливими. до Директиви Ради 93/13/ЄЕС від 05 квітня 1993 року, несправедливими є умови, що мають своїм предметом чи наслідком: (h) автоматичне подовження строку договору з фіксованою тривалістю, якщо споживач не вкаже інакше, за умов, коли строк, встановлений для вираження споживачем свого бажання не подовжувати договір, необґрунтовано короткий; (i) безвідкличне покладання на споживача зобов`язань за умовами, з якими він не мав можливості ознайомитися перед укладенням договору; (j) надання продавцеві або надавачу права в односторонньому порядку змінювати умови договору без наявності вагомої причини, зазначеної в такому договорі; (k) надання продавцеві або надавачу права в односторонньому порядку змінювати будь-які характеристики продуктів чи послуг, що будуть надані, без наявності на те вагомої причини; Тобто Директивою ради 93/13/ЄЕС від 05 квітня 1993 року забороняється по-перше вносити до споживчих договорів ті умови, про які не знав або не міг знати споживач перед укладанням такого договору. По-друге забороняється змінювати умови договору в односторонньому порядку, в тому числі й щодо пролонгації договору. Виходячи з змісту статей 1054 та 1048 ЦК України, строк кредитування за кредитним договором є істотною умовою договору. В главі 71 «Позика. Кредит. Банківський Вклад» ЦК України передбачено можливість зміни лише однієї істотної умови кредитного договору плаваючої відсоткової ставки (1056-1 ЦК України). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зокрема зазначається строк, на який надається кредит. (абз 5). Частиною 3 вказаної статті Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону. Відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до п. 2.3.1. продовження вказаного в п. 1.3. Договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах. Відповідно до п. 2.3.1.1. позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства tengo.com.ua за посиланням https://tengo.com.ua//s/documets і невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2. Договору. У наданих Позивачем Правилах у розділі 6 так само зазначається про необхідність сплати комісії за обслуговування та управління кредиту для здійснення пролонгації строку кредитування. Однак звертає увагу суду, що матеріали справи не містять доказів звернення позичальника з метою пролонгації строку кредитування, не надано відомостей, на який строк було кредитором продовжено строк кредитування, не долучено оновлених графіків платежів. Крім того, Товариством не надаються докази, що сплачені кошти, які в розрахунку заборгованості названо «комісією за пролонгацію», були внесені Відповідачем з метою продовжити строк кредитування. Будь-яких квитанцій/інших документів, де була б пряма вказівка у призначенні платежу про бажання позичальника продовжити строк кредитування матеріали справи не містять. Фактично первісним кредитором в автоматичному порядку застосовувалась пролонгація як на пільгових умовах, так і на стандартних (базових), що ставило позичальника у край невигідне положення. У позовній заяві Товариством не обґрунтовується, на який строк відбувалась пролонгація строку кредитування, чому одночасно застосовуються різні умови та положення до однакових фактичних обставин. Так, належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо -безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує користування кредитом та сплату коштів, в даному випадку комісії, з якою умовами договору пов`язано продовження дії договору. Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості від первісного кредитора, з зазначенням конкретних розмірів заборгованості, сплачених сум є документом, що створений самим кредитором, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, фактично є твердженням позивача, яке не може бути доказом наявності як самої заборгованості, так і здійснених відповідачем платежів сплаті комісій за пролонгацію. Тобто, позивачем не надано належних, достовірних, первинних документів бухгалтерського обліку, зокрема, але не виключно, платіжних доручень про переказ коштів або виписки про рух коштів по рахунку, які б містили інформацію про сплату грошових коштів у певній сумі та інформацію про призначення платежу, які в повній мірі доводили б бажання і спрямованість дій Відповідача на продовження строку кредитування. Крім того неповернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 30 днів кредитування, свідчить не про продовження строку договору, як це зазначено в п. 2.3.1. Договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Як наслідок, пунктом 2.3.1.1 договору визначено відповідні комісії, за управління та обслуговування кредиту, за період, що перевищує строк користування кредитом, а саме 3,0 % за користування коштами понад строк протягом 3 днів, 5,0 % - понад строк протягом 7 днів, 10,0 % - за користування коштами понад строк 15 днів. Зі змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені комісії договір пов`язує з неповерненням у встановлений договором строк кредитних коштів, а відтак по суті це є санкцією для позичальника. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статі 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. При цьому, відповідно до розрахунків заборгованості нарахування процентів у відповідності до статті 625 ЦК України не здійснювалось. Крім того нарахування відсотків у розмірі, встановленому п. 1.6. Договору, тобто 5% в день, суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме положенням ст. 18 Закону, про що наголошувалось у відзиві на позовну заяву. Договором про споживчий кредит було визначено орієнтовну загальну вартість кредиту в розмірі 19 400,00 грн., з огляду на що, заявлений розмір заборгованості в сумі 63 605,05 грн. не підлягає задоволенню, оскільки нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування були неправомірними та недоведеними Позивачем. Щодо нарахування комісії за договором про споживчий кредит № 5017819 від 29.05.2021: Як було зазначено раніше п. 1.5.1 договору передбачена комісія за надання кредиту в розмірі 1 900,00 грн., яка нараховується за ставко 19.00% від суми кредиту одноразово. Вказана комісія не відповідає взагалі вимогам чинного законодавства з огляду на таке. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України). Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З цих підстав слід дійти висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною. Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) прийшла до висновку, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Але, у кредитному договорі та паспорті споживчого кредиту не вказано, у чому полягають послуги по наданню кредиту , тобто в чому полягають певні дії та здійснення певної діяльності по наданню кредиту ( видача грошових коштів перерахування грошових коштів , оформлення документів чи інше), внаслідок чого умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь- яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні абзацу 23 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною відповідно частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням зазначеного, сплачені кошти як комісія за надання кредиту мають бути зараховані в сплату по загальній заборгованості по кредиту. Щодо зменшення витрат на правову допомогу відповідач вказує, що відповідно до вимог позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» має на меті стягнення з [PERSON] , окрім суми заборгованості за договором позики в розмірі 70 009,25 грн., також судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн. Відповідач заперечує проти вказаного розміру судових витрат та вважає його об`єктивно завищеним в огляду на таке: 02.07.2024 між ТОВ «Факторинг Партнерс» та АБ «Лігал Ассістанс» було укладено договір про надання правничої допомоги № 02-07/2024. До вказаного договору позивачем долучена Заявка на надання юридичної допомоги № 386 від 01.03.2025, відповідно до якого АБ «Лігал Ассістанс» прийняли на себе послуги щодо супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] , а саме: надання усної консультації з вивчення документів - 4 000,00 грн., надання письмової консультації з вивченням документів 3 000,00 грн. та складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 18 000,00 грн. Відповідач вважає таку ціну надмірною у зв`язку із тим, що справа є типовою, позовна заява не розписано деталізовано. По суті надана позовна заява є сформованим зразком, який використовується щодо всіх боржників ТОВ «Факторинг Партнерс» в подібних правовідносинах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). У постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20 суд зазначив, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховується: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі 755/9215/15 вказано: «принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Неспівмірність витрат полягає у тому, що надана заява по суті справи є шаблонною, відсутній детальний опис обставин, більша частина позовної заяви це суто шаблонні норми про Закону України «Про електронну комерцію», порядок підписання договору одноразовим ідентифікатором, а також загальні норми ЦК України щодо кредитного договору. Крім того фактично по справі збирання доказів адвокатом не потребувалось, оскільки всі документи на підтвердження факту видачі кредиту, порядку видачі коштів та алгоритмів роботи є в наявності на веб-ресурсі позивача. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial