Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

[PERSON] через свого представника 18.04.2025 року звернулась в Залізничний районний суд м.Львова з позовною заявою, яку в подальшому 25.09.2025 року уточнила та просила зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений державним виконавцем Залізничного ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ Скибою Р.В. на підставі виконавчого листа №2-1694, виданого 25.12.2006 року Залізничним районним судом м.Львова по якому накладено обтяження №9606317, зареєстроване 11.03.2010 року державним реєстратором: Львівська філія державного підприємства «Інформаційний центр» МЮ України та яке було перенесене до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.02.2017 року, номер обтяження №19166207. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що позивач разом із своїм чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , володіли на праві спільної сумісної власності квартирою за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку вони набули на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24.01.2017 року згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 24.01.2017 року №57-Ж-З. При цьому, маючи намір оформити спадщину на майно, яке залишилося після смерті чоловіка, позивач звернулась до приватного нотаріуса ЛМНО Миронович А.І., яка відкрила спадкову справу №73019014, однак постановою від 01.04.2025 року відмовила у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що на спадкове майно накладено арешт. 08.04.2025 року позивач звернулася до Залізничного ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ із заявою про надання інформації з даного приводу та зняття арешту з вищевказаної квартири у зв`язку із смертю боржника, проте отримала відмову. При цьому, з отриманої від Залізничного ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ відповіді вбачається, що на виконанні даного ВДВС дійсно перебувало виконавче провадження №6936612 з виконання виконавчих документів про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів та яке завершено, відповідно до чинного законодавства. У зв`язку з неможливістю реалізувати свої права позивач, із метою забезпечення свої спадкових прав, змушена звернутись до суду з вимогою зняття арешту із вищевказаної квартири. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24.12.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову. 17.10.2025 року в порядку ст.200\~ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце проведення судового засідання у таке не з`явилися, проте 13.11.2025 року подали до суду заяви у яких просили задовольнити позов у повній мірі та проводити судовий розгляд за їх відсутності, що є їх правом, передбаченим ч.3\~ст.211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] , правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась та будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце проведення судового засідання у таке не з`явилась, проте 13.11.2025 року подала до суду заяву про повне визнання позовних вимог та клопотала про розгляд справи за її відсутності. Третя особа Залізничний відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, пояснень у справі не подала, та не забезпечила участі свого уповноваженого представника у підготовчому провадженні та судових засіданнях, хоча була належним чином повідомленою про дату та час судового розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус ЛМНО Миронович А.І. правом на подання до суду пояснень не скористалась, участі у підготовчому провадженні та судових засідання щодо розгляду справи по суті не брала, проте у своїй заяві від 12.11.2025 року вказала, що позовні вимоги підтримує у повній мірі та просить розглянути справу за її відсутності. Третя особа [PERSON] пояснень у справі не подавала, участі в судовому засіданні не брала, хоча була належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду справи. Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення та виходить із наступного. Відповідно до частини першої\~ст.4 ЦПК України, частини першої\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною ч.1\~ст.15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту\~ст.76-80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. Згідно даних довідки №420559948 від 01.04.2025 року щодо інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , проте на підставі виконавчого листа Залізничного районного суду м.Львова від 25.12.2006 року №2-1694 постановою державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ Скибою Р.В. 20.01.2011 року було накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] (а.с.14). На підтвердження права спільної сумісної власності позивача та померлого на вказану квартиру суду також було надано свідоцтво про право власності на квартиру від 24.10.2017 року, видане департаментом житлового господарства та інфраструктури ЛМР, згідно з яким квартира за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 24.01.2017 року №57-Ж-З (а.с.11). При цьому, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29.07.2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові ЗМУ МЮ, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с.9). Після смерті [PERSON] , згідно з витягом про реєстрації у Спадковому реєстрі №78455950 від 23.09.2024 року, 23.09.2024 року приватним нотаріусом ЛМНО Миронович А.І. було відкрито спадкову справу №58/2024(а.с.10). Із матеріалів копії спадкової справи №58/2024, яку було надано суду приватним нотаріусом ЛМНО Миронович А.І. на виконання ухвали від 05.06.2025 року, вбачається, що [PERSON] 23.09.2024 року звернулась до приватного нотаріуса ЛМНО Миронович А.І. із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.53). Окрім цього, 01.04.2025 року позивач подавала вищевказаному приватному нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.80). Однак, відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 01.04.2025 року приватний нотаріус ЛМНО Миронович А.І. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на її ім`я після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , на частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку із накладенням арешту на спадкове майно (а.с.83). Із матеріалів копії вищевказаної спадкової справи також вбачається, що окрім позивача на частки оспорюваної квартири також претендує донька померлого [PERSON] , яка 25.01.2025 року також зверталась до приватного нотаріуса ЛМНО Миронович А.І. із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.76). Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач 08.04.2025 року звернувся до Залізничного ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ із заявою про надання інформації про те, чи накладався арешт (обтяження) відділом державної виконавчої служби на майно [PERSON] та у яких провадженнях, зазначивши суми можливих боргів [PERSON] (а.с.15). При цьому, у своїй відповіді від 11.04.2025 року Залізничний ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ вказує, що у них на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №6936612 з примусового виконання виконавчого листа №2-1694 від 25.12.2006 року виданого Залізничним районним судом м.Львова, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , по якому накладено арешт у Державному реєстрі речових прав (номер обтяження 9606317). Окрім цього, Залізничне ВДВС у м.Львові ЗМУ МЮ зазначає, що для зняття арешту відсутні підстави, а термін зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу ДВС становить три роки (а.с.16). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25.10.2006 року у справі №2-1694 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та вирішено стягувати із [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] , щомісячно у розмірі 300 грн., починаючи з 16.10.2006 року по березень 2011 року (а.с. 43). Згідно ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від\~17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1\~ст.1297 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя\~статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до\~глави 29 ЦК України. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.05.2023 року у справі №463/3251/22. Виходячи з наведеного, основним позасудовим способом оформлення права власності на майно в порядку спадкування за законом є отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса. Наявність арешту на майно спадкодавця перешкоджає позивачу, як спадкоємцю за законом, оформити спадщину на майно, на яке позивач претендує\~після смерті свого чоловіка та є підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину до його зняття. Відповідно до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною четвертою ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, частиною п`ятою цієї статті встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. При цьому, за п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11 зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Наявність тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, наявність тривалого арешту майна (більше 15 років) спадкодавця за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у майнові права позивача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що у справі наявні достатні докази, які підтверджують те, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті [INFO] [PERSON] та може претендувати на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, однак, у зв`язку із накладенням арешту на вказану квартиру в нотаріальному порядку реалізація її спадкових прав є неможливою, а відповідач, яка була стягувачем у виконавчому провадженні, в якому було накладено арешт на вищевказану квартиру, не висловила застережень щодо зняття такого арешту та просила задовольнити позов, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на те, що позивач просила усі судові витрати залишити за нею, суд, виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, вважає за можливе не стягувати при задоволення позову з відповідача судові витрати.

Outcome: approved