Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», через свого представника Мєшнік К.І., який діє на підставі довіреності №22-70Д1 від 08.07.2024, звернулось до суду 14.07.2025 з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 06.12.2019 в розмірі 33\~547,75 грн., що утворилась станом на 11.05.2025, та судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3028 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено про порушення відповідачем умов використання кредитних коштів у вигляді кредитної лінії на банківській картці в частині строків та порядку повернення кредитних коштів. Відповідач заперечила проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилається на необґрунтованість та неправомірність дій позивача щодо нарахування та списання процентів за користування коштами кредитного ліміту, оскільки між сторонами не погоджувались умови кредитування та процентна ставка. Відповідач зазначає, що банком не доводилось до її відома зміст умов і правил в АТ «Універсал Банк» та розмір тарифів щодо користування коштами кредитного ліміту, а тому позивачем безпідставно нараховувались відповідні проценти за рахунок чого і виникла заборгованість. 21.07.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03.10.2025 від представника відповідачки адвокат Хороший І.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1137498 від 03.10.2025, на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача в частині заперечень проти позовних вимог. Додатково у відзиві зазначається про неправомірність дій позивача щодо нарахування та списання відсотків за користування кредитом у період з 08.11.2022 на загальну суму 10\~681,27грн., оскільки відповідачка проходила службу і повідомляла кредитора про наявність правових підстав для припинення нарахування процентів за користування кредитом відповідно до вимог ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». 10.10.2025 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, до якої додано додаткові письмові докази на обґрунтування позовних вимог. У відповіді на відзив вказується, що підписуючи анкету-заяву відповідачка погодилась із запропонованими банком Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, підтвердила факт ознайомлення з ними та отримала їх примірники у мобільному додатку в редакції від 28.11.2019, які діяли на момент підписання договору 06.12.2019. Відповідні Умови і правила опубліковані на сайті банку у хронологічній послідовності зміни їх редакції і є загальнодоступними для ознайомлення. Відповідачка активно користувалась банківською карткою та певний час належним чином виконувала обов`язки позичальника, що є підтвердженням укладення та прийняття відповідачкою умов договору. Також вказується, що укладання договору здійснено шляхом приєднання клієнта до договору, який наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа, та підписання його електронним підписом. Впроваджений у мобільному застосунку «Monobank» алгоритм укладення кредитного договору свідчить, що без ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, подальше укладення електронного кредитного договору є неможливим. Обчислення розміру заборгованості здійснено з урахуванням наявності у банку права списання з рахунку клієнта коштів в рахунок погашення заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитними коштами, внаслідок чого по рахунку відповідачки виник овердрафт перевищення ліміту кредитних коштів. Окрім того, за період користування банківською карткою відповідачкою було оформлено чотири заяви послуги «Транзакція в розстрочку» на загальну суму 16\~328 грн. За весь період користування карткою відповідачкою було проведено поповнень карткового рахунку на суму 67\~610,42 грн., а витрати по картці складають суму 101\~158,17 грн., отже залишок заборгованості складає 33\~547,75 грн. 14.10.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. У такій заяві акцентується увага на тому, що позивачем не надано доказів погодження сторонами істотних умов кредитування (строки здійснення періодичних платежів; процентна ставка; умови кредитування; обраний вид банківської послуги), оскільки надані позивачем на підтвердження таких обставин докази не містять підпису відповідачки. Вказується на порушення позивачем порядку подання доказів, внаслідок чого додані до відповіді на відзив докази не повинні прийматись судом. 15.10.2025 від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких акцентується увага на тому, що АТ «Універсал Банк» виконав у повному обсязі свої зобов`язання за договором та надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах кредитного ліміту, а відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, що підтверджується деталізованою випискою з карткового рахунку позичальника у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами і свідчить про обґрунтованість позовних вимог. В судове засідання представник позивача не з`явився, проте у позовній заяві виклав клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Додатково пояснив, що отримавши відповідну банківську кратку відповідачка передала її своїй подрузі. З літа 2020 року користування банківською карткою було припинено, однак відповідачка здійснювала поповнення карткового рахунку з метою закрити залишок кредитної заборгованості, але розмір такої заборгованості безпідставно збільшувався. На звернення відповідачки у банку їй повідомили, що мав місце збій у роботі банківської системи і вона припинила здійснювати погашення заборгованості. Наголосив, що оскільки відповідачка не підписувала умови і правила кредитування та не погоджувала розміри тарифів банку, то у банку були відсутні правові підстави для нарахування та списання з карткового рахунку процентів за користування коштами кредитного ліміту. Зауважив, що сума внесених відповідачкою коштів на картковий рахунок більша за суму використаних коштів кредитного ліміту, а облікована банком заборгованість складається виключно з безпідставно нарахованих та списаних процентів, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. 13.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. 06.12.2019 [PERSON] звернулась до АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» з анкетою-заявою, в якій просила відкрити на її ім`я поточний рахунок № [NUMBER] у гривні та встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку, відповідно до умов Договору про надання банківських послуг. У анкеті-заяві засвідчено, що позичальник погоджується з тим, що така анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають Договір про надання банківських послуг (далі Договір) і позичальник ознайомився зі змістом таких документів та отримав їх примірники у мобільному додатку /а.с. 17/. У пункті 3 Анкети-заяви зазначено, що підписанням Договору відповідачка підтверджує, що ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту та отримала їх примірники у мобільному додатку. Також вказується, що відповідачка беззастережно погоджується з тим, що банк має право на свій розсуд у встановленому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту, а також з тим, що про зміну доступного розміру дозволеного кредитного ліміту банк повідомляє її шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток. Пунктом 6 Анкети-заяви засвідчено генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем із зазначенням його ідентифікатора. У пункті 9 Анкети-заяви вказується, що позичальник підтверджує, що така заява є заявою на відкриття рахунку і карткою із зразком його підпису. У пункті 10 Анкети-заяви викладено розпорядження позичальника про надання права та доручення ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» здійснювати договірне списання коштів з усіх рахунків позичальника, відкритих у такому банку, без додаткових розпоряджень позичальника для погашення будь-яких інших зобов`язань позичальника перед таким банком, що виникають з умов договору та/або будь-якого іншого договору, що укладений або буде укладений у майбутньому між позичальником та банком. У пункті 11 Анкети-заяви викладено умову, що все листування щодо цього договору необхідно здійснювати через мобільний додаток позичальника та інші дистанційні канали відповідно до умов договору. На підставі анкети-заяви від 05.12.2019 позивачем було відкрито на ім`я відповідачки поточний рахунок з типом рахунку «чорна картка», спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка № [NUMBER] із строком дії до 04.2024, по якій було встановлено кредитний ліміт у наступних розмірах: 06.12.2019 5\~000 грн.; 15.06.2020 20\~000 грн., що підтверджується відповідними довідками банку та визнається відповідачкою /а.с. 15, 16/. Починаючи з 06.12.2019 відповідачка активно користувалась кредитними коштами та здійснювала видаткові операції по картковому рахунку. Натомість всупереч умов Договору відповідач не здійснювала належних платежів на погашення існуючої кредитної заборгованості (останнє надходження коштів на рахунок мало місце 09.06.2023 в сумі 3\~000 грн.). З 01.10.2023 позивач припинив нарахування процентів на суму залишку кредитної заборгованості і станом на 11.05.2025, як і станом на 01.10.2023, за поточним рахунком на ім`я відповідачки обчислюється кредитна заборгованість в розмірі 33\~547,75 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с. 7-11/ та випискою про рух коштів за поточним рахунком на ім`я відповідачки /а.с. 13-14, 146-151/. За таких обставин оскільки відповідачка в добровільному порядку не здійснила погашення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу належності виконання зобов`язань за кредитним договором, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та положеннями укладеного між сторонами Договору. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК). Статтями 6 та 627 ЦК передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1066, 1069 ЦК за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За матеріалами справи судом встановлено, що відповідачка з метою отримання банківських послуг АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» заповнила і підписала анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. Факт підписання такої анкети-заяви не оспорюється відповідачкою. У анкеті-заяві міститься прохання відповідачки відкрити поточний рахунок у гривні на її ім`я та встановити кредитний ліміт на суму, вказану в додатку відповідно до умов договору та наведених нижче умов. Також, відповідачка підтвердила, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту, з якими вона ознайомлена і примірники яких отримала у мобільному додатку, складають договір про надання банківських послуг, укладання якого вона підтверджує і зобов`язується виконувати умови вказаного договору. У п. 6 анкети-заяви відповідачка вказала, що просить вважати наведений у анкеті-заяві зразок її власноручного підпису або його аналоги, а також електронний цифровий підпис, обов`язковими. У цьому ж п. 6 анкети-заяви відповідачка засвідчила генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем у вигляді послідовності ряду цифр, який буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення її дій згідно договору. Відповідачка підтвердила в анкеті-заяві, що всі наступні правочини, у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень можуть вчинятися нею та банком з використанням електронного цифрового підпису, а усе листування щодо цього договору здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою не заперечується факт її звернення до позивача з заявою про відкриття банківського рахунку з доступом до кредитних коштів у вигляді кредитного ліміту, а також використання кредитних коштів. Заперечуючи проти позовних вимог відповідачка посилалась на ненадання позивачем доказів погодження відповідачкою умов кредитування в частині порядку використання та повернення кредитних коштів. В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У своїх запереченнях на відповідь на відзив сторона відповідача посилалась на недопустимість прийняття судом доказів, наданих позивачем в якості додатків до відповіді на відзив. Натомість слід зауважити, що цивільне судочинство ґрунтується на засадах диспозитивності та змагальності, внаслідок чого за загальним правилом обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Отже, передбачений процесуальним законом обов`язок подання позивачем доказів разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України), не перешкоджає позивачу подати до суду додаткові докази на підтвердження своїх аргументів разом з відповіддю на відзив, оскільки тільки після отримання відзиву позивач має можливість визначитись із обставинами, які заперечує відповідач і які позивач має доказувати за більш високим стандартом доказування. До того ж право позивача подавати докази разом з відповіддю на відзив прямо передбачене ч. 4 ст. 179 ЦПК України. За таких обставин доводи сторони відповідача про відхилення доказів, наданих позивачем разом з відповіддю на відзив є необґрунтованими. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин в аспекті заперечень висловлених стороною відповідача суд виходить з наступного. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17). Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». У анкеті-заяві відповідачки від 06.12.2019 засвідчено, що позичальник погоджується з тим, що така анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають Договір про надання банківських послуг (далі Договір) і позичальник ознайомився зі змістом таких документів та отримав їх примірники у мобільному додатку /а.с. 17/. На підтвердження своїх вимог позивачем надано Умови і правила обслуговування в АТ «Універсал банк» при надання банківських послуг (далі Умови і правила) в редакції від 28.11.2019, Таблиця обчислення вартості кредиту для споживача та Паспорт споживчого кредиту «Картка monobank», на умовах яких банком надавались публічні послуги з кредитування у момент підписання відповідачкою анкети-заяви від 06.12.2019 про приєднання до таких умов /а.с. 89-145/. Згідно Паспорту споживчого кредиту «Картка monobank» банк надав відповідачці кредит на споживчі потреби у вигляді суми кредитного ліміту на платіжній картці клієнта, яка відкрита у банку на підставі укладеного договору про надання банківських послуг зі сплатою 3,2% в місяць (38,4% річних) терміном на 25 років, а відповідачка зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 113-115/. Відповідно до Умов і правил в редакції з 27.11.2021 банком було змінено тарифи з обслуговування банківських карток «Чорна картка» в бік зменшення процентної ставки до 3,1% на місяць (37,2% річних) /а.с. 18-29/. Визначені підрозділами 2, 5 розділу І Умов і правил в редакції від 28.11.2019 положення процедури реєстрації клієнта у мобільному додатку та укладання з банком договору про надання банківських послуг передбачають, що без погодження з Умовами та Правилами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту увійти в додаток та користуватися карткою неможливо, оскільки у випадку, коли особа не дає згоди з Умовами і правилами надання банківських послуг у застосунку monobank шляхом накладення електронного цифрового підпису, то застосунок monobank не переходить на наступний етап входу в головне меню застосунку. Враховуючи, що послуги банку в проекті monobank надаються дистанційно через мобільний додаток в режимі реального часу, а Умови і правила, які включають тарифи та інформацію, яка підлягає доведенню до відома споживачів перед укладенням договору споживчого кредитування, надані відповідачці саме через мобільний додаток, суд приходить до висновку, що відповідачка була ознайомлена з правилами, які діяли на час підписання анкети-заяви та відповідно до ст. 3, 627 ЦК України добровільно погодилася на такі умови кредитного договору, взявши на себе відповідні зобов`язання, а умови основні умови кредитування (процентна ставка; строк кредитування; порядок повернення кредитних коштів тощо) передбачені у Паспорті споживчого кредиту Чорної картки monobank. Вищенаведене свідчить про укладення сторонами, в установлений законом спосіб, кредитного договору, в тому числі погодження сторонами Умов обслуговування рахунків фізичної особи з додатками шляхом проставляння ними електронного цифрового підпису. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, в якій, ухвалюючи рішення про стягнення боргу за кредитним договором, суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20. Окремо слід зауважити, що аналіз руху коштів з виписки по банківському рахунку на ім`я відповідачки свідчить, що з моменту відкриття банківського рахунку відбувалось активне користування банківською карткою та коштами кредитного ліміту: оплата товарів і послуг в торгівельних мережах; надсилання та приймання грошових переказів; поповнення рахунку готівковими коштами через відповідні термінали; поповнення рахунку шляхом грошових переказів. Також з виписки по рахунку судом встановлено, що перше списання відсотків за користування кредитними коштами мало місце 01.02.2020 в розмірі 275,37 грн. Відповідні списання процентів відбувались щомісячно, про що відповідачка не могла не знати. Окрім того, по картковому рахунку відповідачкою було оформлено 4 заяви по сервісу «Транзакція в розстрочку» (13.08.2020 на суму 10\~816 грн. /а.с. 164-167/; 03.09.2020 на суму 2808грн. /а.с. 152-155/; 06.11.2020 на суму 1664 грн. /а.с. 156-159/; 29.10.2020 на суму 1040 грн. /а.с. 160-163/), що свідчить про переведення відповідачкою витрат по картці з розстроченням оплати їх вартості. Оформлення відповідних заяв здійснювалось відповідачкою в мобільному застосунку monobank шляхом підписання відкритим ключем базової ключової пари електронного підпису, генерацію коду якого було засвідчено у п. 6 Анкети-заяви від 06.12.2019. У відповідних заявах, окрім іншого, зазначалось про обізнаність відповідачки з Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту. Суми відповідних операцій «Транзакція в розстрочку» відповідають видатковим операціям по картці відповідачки, що підтверджується випискою про рух коштів по банківському рахунку. Зазначені вище обставини свідчать про обізнаність відповідачки з Умовами і правилами обслуговування в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank і наявність згоди відповідачки на використання таких послуг на запропонованих банком умовах. За вказаних обставин доводи сторони відповідача, що у справі відсутні докази погодження між сторонами всіх суттєвих умов договору, належної інформації про підстави та розмір відповідальності позичальника за прострочення виконання зобов`язання, недоведення банком, що саме ці, а не будь-які інші Умови та правила розуміла відповідачка під час укладання договору, є необґрунтованими і помилковими. Крім того, аналіз руху коштів по банківському рахунку відповідачки свідчить, що тривалий час, в період з моменту відкриття рахунку і до грудня 2020 року відповідачкою належним чином виконувались умови та порядок користування коштами кредитного ліміту, оскільки відповідачкою завжди здійснювались щомісячні обов`язкові платежі на погашення кредитної заборгованості в розмірах, що перевищували необхідний мінімальний, тобто відповідачка дотримувалася належної та добросовісної поведінки позичальника. Лише починаючи з січня 2021 року використання кредитних коштів здійснювалось з простроченням щомісячних платежів. Зазначені обставини свідчать про належну обізнаність позичальника з умовами програми кредитування, порядком та строками повернення кредитних коштів, тобто з умовами, передбаченими у Паспорті споживчого кредиту. При цьому, необґрунтованим є посилання сторони відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 про те, що за відсутності підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, з огляду на те, що такий висновок зроблено у інших кредитних відносинах, які виникли на підставі договору, укладеного в письмовій формі відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, а не в електронній формі з особливостями, встановленими Законом України «Про електронну комерцію». Стосовно посилань сторони відповідача на інші висновки Верховного Суду, то слід звернути увагу на наступне. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення справ у порядку цивільного судочинства щодо спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності. У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом (п. 31, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц). Не можна посилатись на висновок Верховного Суду, якщо відмінність у спірних ситуаціях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечень осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду (п. 60 постанови Верховного Суду від 10.04.2025 у справі №910/15473/23) Проаналізувавши висновки, які викладені у наведених відповідачем постановах Верховного Суду ( суд зауважує, що у кожній із наведених справ відповідні норми застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування. Отже, вони не можуть бути покладені у заперечення висновку суду по даній справі, який ґрунтується на оцінці судом іншої сукупності наявних доказів. При цьому суд звертає увагу на те, що обов`язковому врахуванню підлягає висновок Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, а саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. До того ж цитування окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстав заперечень своєї позиції . В даному випадку, визначаючи наявність погодження сторонами умов кредитування, висновки суду обумовлені результатом оцінки сукупності наданих сторонами та наявних в матеріалах справи доказів, а отже з урахуванням конкретних обставин спірних правовідносин. За таких обставин посилання сторони відповідача на постанови Верховного Суду, ухвалених за результатом розгляду справ у подібних лише за певними обставинами спірних ситуацій, є нерелевантним. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Статтею 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктами 5.15 - 5.19 п. 5 підрозділу «Надання та обслуговування кредиту» Розділу ІІ Умов визначена відповідальність за порушення строків виконання грошового зобов`язання клієнта за договором. Згідно п. 5.15 У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом, клієнт сплачує банку відсотки в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування. Відсотки нараховуються від суми загальної заборгованості за кожен день прострочення замість базової процентної ставки зазначеної в тарифах. 5.16 У разі порушення терміну сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів вся заборгованість за кредитом вважається простроченою (істотне порушення клієнтом зобов`язань). На залишок простроченої заборгованості банк нараховує, а клієнт сплачує штраф у розмірі згідно із тарифами, але не більше 50% від суми одержаного клієнтом кредиту. При цьому діє відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 0,00001 % річних. 5.17 У випадку настання істотного порушення клієнтом зобов`язань банк не пізніше наступного робочого дня у мобільному додатку не пізніше 3 робочих днів за допомогою месенджерів та sms направляє клієнту повідомлення про відповідне порушення із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку протягом якого вони мають бути здійснені. 5.18 При цьому, у разі якщо клієнт погасить заборгованість зі сплати обов`язкового платежу, яка виникла до настання істотного порушення клієнтом зобов`язань, та сплатить штраф і щомісячний мінімальний платіж у строк до 120 календарних днів (з моменту порушення терміну сплати щомісячного мінімального платежу), вимога банку, зазначена у повідомленні, втрачає чинність, а попередньо узгоджені умови кредитування (у тому числі щодо сплати щомісячних мінімальних платежів та відсотків за користування кредитом) поновлюються. Банк на власний розсуд має право збільшити строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, але не більше ніж до 210 календарних днів (з моменту порушення терміну сплати щомісячного мінімального платежу). 5.19 У випадку якщо істотне порушення клієнтом зобов`язань не буде усунуто протягом строку, зазначеного у п. 5.18, кредит стає у формі «на вимогу», а банк не пізніше наступного робочого дня за допомогою мобільного додатку направляє клієнту вимогу про повне повернення всієї суми заборгованості за кредитом (з урахуванням відсотків) та нарахованих штрафних санкцій. З моменту направлення вимоги і до повного погашення на залишок суми заборгованості нараховується штраф у розмірі 100 грн. та пеня у розмірі 6,4% на місяць за кожен день прострочення виконання. 5.23 У разі, якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для внесення щомісячного мінімального платежу, банк має право самостійно збільшити кредитний ліміт на суму заборгованості клієнта за договором та направити відповідні грошові кошти на здійснення щомісячного мінімального платежу, погашення відсотків за користування кредитним лімітом та неустойки за прострочені платежі згідно тарифів. Як встановлено судом, відповідачка після укладання кредитного договору, починаючи з січня 2021 року не виконувала належним чином свого зобов`язання із здійснення щомісячних платежів, чим допустила порушення умов повернення кредиту, тобто строків та розмірів внесення щомісячних платежів, а відтак допустила порушення своїх зобов`язань, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати відсотків за фактичне користування кредитними коштами. Протягом періоду з грудня 2020 року по до червня 2023 року мало місце поповнення карткового рахунку на загальну суму 39\~418,42 грн. (останнє поповнення 09.06.2023 на суму 3 000 грн.). В той же час аналіз наданої позивачем виписки про рух коштів з поточного рахунку на ім`я відповідачки свідчить, що наданий позивачем розрахунок розміру заборгованості є обґрунтованим і арифметично правильним. Починаючи з 13.11.2020 по картковому рахунку в якості видаткових операцій відбувались лише списання грошових коштів в якості здійснення щомісячних платежів з оплати попередньо замовлених послуг «Транзакція в розстрочку» та списання відсотків за користування кредитними коштами. Отже з 13.11.2020 припинилось здійснення відповідачкою будь-яких видаткових операцій, оскільки розмір поточної заборгованості перевищив розмір кредитного ліміту, а збільшення облікованого розміру заборгованості понад кредитний ліміт обумовлено списанням нарахованих відсотків за користування кредитними коштами та платежів за послугою «Транзакція в розстрочку», що здійснювались на підставі заяв відповідача. При цьому, за рахунок надходжень грошових коштів зменшувалась сума залишкової заборгованості. Наданий позивачем розрахунок суми процентів по Договору відповідає умовам, передбаченим паспортом споживчого кредиту, що був отриманий відповідачкою при укладанні Договору (38,4% річних). До того ж суд звертає увагу, що нарахування процентів з 01.09.2020 здійснювалось банком за меншою процентною ставкою (37,2%, а протягом періоду 01.04.2022 31.07.2022 19,2% річних), що не погіршує становище позичальника. Також з огляду на зміст аргументів сторони відповідача слід зауважити, що дія положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки суду не надано доказів того, що відповідачка відноситься до суб`єктів, передбачених такою нормою закону. В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово акцентував увагу, щодо переліку необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники (постанови Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 199/3051/14, від 04.09.2024 у справі №426/4264/19). Аналіз змісту положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» свідчить, що ця норма розповсюджується на суб`єктів, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, а отже не розповсюджується осіб, які на добровільних засадах приєднались до добровольчих формувань територіальної оборони на підставі відповідного контракту. Станом на 01.10.2023 розмір заборгованості зафіксований позивачем в загальній сумі 33\~547,75 грн. При цьому, суд бере до уваги, що розмір тіла кредиту збільшений понад кредитний ліміт внаслідок обліку по картковому рахунку заборгованості з оплати нарахованих процентів за користування кредитним лімітом та зобов`язань позичальника по договорах про купівлю товарів у розстрочку, що відповідає Умовам і правилам обслуговування в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank. До теперішнього часу заборгованість відповідачки є непогашеною. Таким чином, суд доходить висновку, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору відповідачка зобов`язана була щомісяця сплачувати мінімальний платіж в розмірі та в термін, зазначені у Паспорті споживчого кредиту, однак не виконувала цих обов`язків та має заборгованість по сплаті щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, у зв`язку з чим відповідно до п.п. 5.16 п.5 розділу ІІ Умов уся заборгованість стала простроченою і станом на 01.10.2023, як і на 11.05.2025, становить 33\~547,75 грн., яка складається з тіла кредитного ліміту в розмірі 20\~000 грн., збільшеного на суму овердрафту в розмірі 13\~547,75 грн. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору і приймається судом як належний і достовірний доказ. Відповідачкою у справі не спростовано обставин отримання та використання нею кредитних коштів та розміру заборгованості, зазначеного в наданому позивачем розрахунку. При цьому, необґрунтованими є доводи відповідачки про необхідність врахування того, що сума надходжень на її картковий рахунок перевищує розмір витрат обчислених без врахування нарахованих банком процентів по кредиту, а відтак в неї відсутні непогашені кредитні зобов`язання перед позивачем, оскільки відповідні кошти враховані при здійсненні розрахунку розміру заборгованості відповідачки. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» не повернуті, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржника суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 33\~547,75 грн., а отже заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та правомірними і підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 3 028 грн. /а.с. 1/ та витрат відповідачки на правничу допомогу. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то судові витрати слід покласти на відповідача в повному обсязі, а відтак за рахунок відповідачки слід відшкодувати позивачу витрати з оплати судового збору в розмірі 3028 грн., а понесені відповідачкою судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved