Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У червні 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Київської міської прокуратури про стягнення компенсації за моральну шкоду, спричинену надмірною тривалістю, неефективністю досудового розслідування та бездіяльністю органу досудового розслідування у кримінальному провадженні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок тривалого та неефективного досудового розслідування кримінального провадження №42012110000000078, неналежного здійснення процесуального керівництва у даному кримінальному провадженні, що виразилось, за доводами позивача, неодноразовим скасування постанов про закриття кримінального провадження, ініціюванням проведення службової перевірки, відмовою в задоволенні клопотання представника потерпілого, позивачу завдано моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2021 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/29636/21-ц за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання. 02.09.2021 року на адресу суду від представника Київської міської прокуратури надійшли письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що остання заперечує проти вимог позову та вказує, що доводами позовної зави не доведено всі елементи доказування, а саме наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням. Крім того, Київська міська прокуратура не є суб`єктом правовідносин, які виникли між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , державною виконавчою службою. З урахуванням викладеного, позовна заява [PERSON] до Державної казначейської служби, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Київської міської прокуратури, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої надмірною тривалістю, неефективністю досудового розслідування, не підлягає задоволенню. 12.10.2021 року на адресу суду від представника ДКСУ надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти задоволення вимог позову у повному обсязі. Вказує, що Казначейство не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство не вступало у правовідносини з позивачем, жодних його прав та інтересів не порушувало і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Єдиною підставою залучення Казначейства до участі у справі, є те, що згідно з Положенням Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Зазначив, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної виконавчої служби, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Таким чином, на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії посадових осіб досудового розслідування були визнані незаконними. Тому посилання позивача на норми статей 1173, 1174 ЦК України є необґрунтованими, а вимога про стягнення шкоди з бюджету є помилковою (передчасною). Також необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 500000,00 гри, не зрозуміло з яких міркувань виходив позивач., оцінюючи шкоду в такому розмірі. Отже, Казначейство вважає що позивач визначив розмір відшкодування у 500000,00 гри, виходячи і припущень, зокрема, не навів жодного розрахунку чи мотивів, якими б підтверджувалась законність вказаної суми. 12.10.2021 року на адресу суду від представника Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти вимог позову та вказує, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок проведення досудового розслідування, причинний зв`язок між діями працівників ГУНП у м. Києві та настанням тих негативних наслідків, на які позивач посилається. Факт того, що скасовано постанови про закриття провадження, не доводить заподіяння позивачу шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діяльністю органів досудового розслідування та настанням шкоди. Права позивача у зв`язку із передчасним закриттям кримінального провадження №42012110000000078 були відновлені постановами Київської міської прокуратури № 4 та ухвалами слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Ці факти свідчать про належне процесуальне керівництво та вжиття заходів для належного супроводу кримінального провадження № 42012110000000078. Крім того, вказано, що звернення до суду позивача з приводу неналежного здійснення розслідування вже було викладене в заяві від 31.11.2020, яка була розглянута слідчим суддею та згідно ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/26281/14-к від 25.02.2021 Позивачу відмовлено у задоволенні заяви. 07.07.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження. 07.07.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про доручення доказів. 25.03.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. 17.04.2025 року на адресу суду від представника Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшли додаткові пояснення. 25.06.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.06.2025 року занесеною до протоколу судового засідання залишено без розгляду заяву представника позивача про повернення до стадії підготовчого провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.06.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/29636/21-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 2 просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача 3 просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник відповідача 1 не з`явився, відповідач 1 про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність представника відповідача 1 на підставі наявних в ній доказів. Заслухавши позицію сторони позивача, представника відповідача 2, представника відповідача 3, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судовим розглядом встановлено що, 27.11.2012 року відкрито кримінальне провадження № 42012110000000078 в яком [PERSON] (далі - позивач) є потерпілим. 02.05.2015 року начальником відділення СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві Підгорним М.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42012110000000078. 08.12.2017 року постанову про закриття кримінального провадження №42012110000000078 скасовано постановою Київської міської прокуратури №4. 15.10.2019 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Перепеченко Д. Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42012110000000078. 05.11.2019 року постанову про закриття кримінального провадження №42012110000000078 скасовано постановою Київської міської прокуратури № 4. 31.11.2020 року позивач звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про відвід слідчого органу досудового розслідування від проведення слідства по даному кримінальному провадженню. 25.02.2021 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/26281/14-к позивачу відмовлено у задоволенні заяви. Так, позивач має відповідний статус у кримінальному провадженні № 42012110000000078, статус потерпілого від кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною четвертою статті 190 КК України, то цей факт вказує на можливість завдання йому шкоди злочином, а не слідчим, яким проводиться досудове розслідування під процесуальним керівництвом прокурора, що передбачено нормами статті 36 КПК України. Крім того, на керівника органу досудового розслідування покладений обов`язок по організації досудового розслідування, що вказано у статті 39 КПК України. Копія висновку службового розслідування, який проведений керівництвом слідчого підрозділу, вказує на забезпечення виконання покладених на нього функцій по контролю за проведенням досудового розслідування та виконанням усіх завдань КПК України. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК України). Судовим розглядом встановлено, що з метою усунення виявлених недоліків при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42012110000000078 надані вказівки, які в повному обсязі виконані слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві та поновлені матеріали, які були втрачені, що нівелює можливість завдання позивачу моральної шкоди, як він стверджує бездіяльністю органу досудового розслідування. Позивач зазначає про наявність факту незаконної бездіяльності органу досудового розслідування Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, на підтвердження якої надає докази реалізації права потерпілої сторони на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, що передбачено нормами КПК України. Так, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Така правова позиція вказана у постановах Верховного Суду у справах №№ 342/158/17, 813/4640/17. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди відображений і у постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження № 61-43847св18), від 16 травня 2019 року у справі № 686/20079/18 (провадження № 61-5360св19), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження № 61-305св19), від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц (провадження № 61-7017св19), від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження № 61-10591св19) від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження № 61-17648св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 (провадження № 61-12965св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/26653/18 (провадження № 61-12277св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/17001/17 (провадження № 61-22067св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 27 квітня 2020 року у справі № 686/17297/18 (провадження № 61-2738св19), від 30 червня 2020 року у справі №686/3050/19 (провадження № 61-19878св19) та від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20), від 11 січня 2023 року у справі № 591/8842/21. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;2) поведінка учасників кримінального провадження;3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (частина третя статті 28 КПК України). Суд цивільної юрисдикції такими повноваженнями не наділений. У цій категорії справ на суд покладений обов`язок встановити наявність усіх обов`язкових елементів деліктної відповідальності і можливість покладення її на Державу України. У свою чергу, позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди слідчим, не доведено протиправності поведінки, що спричинила моральну шкоду позивачу в розмірі, зазначеному в позові, відтак відсутній причиннонаслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діяннями органу досудового розслідування. У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 523/4822/17 зазначений висновок, що причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Так, позивач поросить суд стягнути з державного бюджету 500 000 грн за те, що винна особа уникає відповідальності та внаслідок шахрайських дій родина позивача є боржником за виконавчими провадженнями, що може призвезти до позбавлення їх нерухомого та рухомого майна. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені у статті 1166 ЦК України, з якою узгоджуються правила частини першої статті 1177 ЦК України про відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Загальному правилу частини першої статті 1177 ЦК України кореспондує встановлений у КПК України механізм відшкодування шкоди, здійснюваний передусім за рахунок особи, яка вчинила кримінальне правопорушення: добровільно (частина перша статті 127 КПК України); примусово за рішенням суду (частина друга статті 127 КПК України). Структура та зміст чинної статті 1177 ЦК України визначають, що за загальним правилом шкоду, завдану потерпілому в результаті вчинення кримінального правопорушення (злочином), має відшкодовувати винна особа, діями якої її завдано (генеральний делікт), що відповідає частині першій цієї статті, а не Держава Україна, як це фактично просить позивач. Така правова конструкція означає, що за загальним правилом державу не можна визнавати зобов`язаною й винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов`язку з повного відшкодування завданої злочинами таких осіб шкоди. Тому, за загальним правилом держава не бере на себе обов`язок відшкодовувати шкоду, заподіяну будь-яким кримінальним правопорушенням. Частиною третьою статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Вищезазначене свідчить, що позов заявлено до неналежного відповідача - ГУНП у м. Києві у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд може вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішувати питання про їх задоволення, без залучення такого належного відповідача позовні вимоги вирішені бути не можуть. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2023 у справі №352/371/21. Належного відповідача, яким є Держава Україна, до участі у цій справі позивачем не залучено, відповідного клопотання на стадії підготовчого чи судового розгляду справи останнім та його представником не заявлено. До того ж, судовим розглядом встановлено, що в ході здійснення процесуального керівництва прокурорами, а порядку ст. 36 КПК України, неодноразово надавались письмові вказівки слідчому, стан досудового розслідування неодноразово перевірявся процесуальними керівниками, за результатами чого вживались заходи, що свідчать про належне виконання прокурорами своїх повноважень. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на судовий захист. Конституційний суд України у рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12- рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке. У Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 Конституції України та інші). Водночас, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право. Причому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової та моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зробила наступні висновки, що згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Так, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Такі правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (правові висновки Верховного Суду у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем невірний спобіб захисту, а як наслідок, про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed