Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

У серпні 2025 року позивач ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" звернулося до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 лютого 2020 року між ТОВ "Гоуфінгоу" та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 3549712494/245286, згідно з умовами якого ТОВ "Гоуфінгоу" надало позичальнику [PERSON] кредит у сумі 3000,00 грн на строк 30 днів до 18 березня 2020 року. Процентна ставка за користування позикою становила 1,85 % від залишку суми кредиту за кожен день строку користування ним. Відповідач не дотримувався умов кредитного договору, своєчасно не повернув кредит та не сплатив проценти за користування ним. Заборгованість [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 становить 10215,00 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 3000,00 грн, проценти за користування ним у сумі 7215,00 грн. За договором факторингу від 31 травня 2021 року № 1-31/05/21, укладеним між ТОВ "Гоуфінгоу" та ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс Груп", первісний кредитор відступив ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс Груп" право вимоги до позичальника [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286. Водночас ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс Груп" на підставі договору про відступлення права вимоги від 03 червня 2021 року № 1-03/06/2021 відступило ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" право вимоги до позичальника [PERSON] . За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 у сумі 10215,00 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 3000,00 грн, проценти за користування ним у сумі 7215,00 грн. Також ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" просило суд стягнути з [PERSON] судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року прийнято до провадження позовну заяву ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" до [PERSON] про стягнення заборгованості та відкрито спрощене позовне провадження у справі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що його довіритель не укладав договір про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 та не отримував кредитні кошти за цим договором. Представник [PERSON] вказував на те, що факт переказу кредитних коштів може підтверджуватись лише первинними документами, оформленими відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Також представник відповідача стверджував, що проценти за користування кредитом, нараховані поза межами строку кредитування, встановленого п. 1.2 договору про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286. Також у відзиві вказано, що заявлена до стягнення позивачем сума понесених витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони, передбаченими ст. ст. 137, 141 ЦПК України. У відповіді на відзив ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" зазначило, що ТОВ "Гоуфінгоу" та [PERSON] було укладено кредитний договір в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису відповідача, що відповідає вимогам Законом України "Про електронну комерцію". Цей підпис було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону, зазначений [PERSON] під час укладення договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Отримання [PERSON] кредитних коштів підтверджується листом ТОВ "Профітгід", з якого вбачається, що о 10 год 21 хв 18 лютого 2020 року було проведено транзакцію на суму 3000,00 грн, маска картки: [NUMBER] . Відповідно п. 2.3 договору про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Також відповідач вказував на те, що ним з позовною заявою надано належні, допустимі та достовірні докази, які підтверджуються перехід права вимоги за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 від ТОВ "Гоуфінгоу" до ТОВ "ФК Дебт Коллекшн". Заперечення відповідач [PERSON] чи його представник до суду не подав. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування оригіналів письмових та електронних доказів та відповідно до положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України витребувано в АТ "Універсал Банк" письмові докази, а саме: належним чином засвідчені документи з інформацією, чи була емітована АТ "Універсал Банк" банківська картка № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ;повний номер рахунку - маска картки № [NUMBER] ; виписку з банківського рахунку клієнта [PERSON] , до якого емітовано картку № [NUMBER] , за період з 18 лютого 2020 року до 28 лютого 2020 року (якщо такий рахунок відкривався [PERSON] ). 17 жовтня 2025 року до суду надійшли витребувані в АТ "Універсал Банк" письмові докази. Представник позивача в судове засідання не з`явився, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, у позовній заяві позивач просив суд розглянути справу за відсутності його представника. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. За таких обставин суд ухвали розглянути справу за відсутності сторін справи. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч. 2 ст. 639 ЦК України зазначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості укладання кредитних договорів, договорів позики в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). 18 лютого 2020 року ТОВ "Гоуфінгоу" та [PERSON] укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", договір про надання фінансового кредиту № 3549712494/245286, за умовами якого ТОВ "Гоуфінгоу" зобов`язалось надати [PERSON] кредит у сумі 3000,00 грн на строк 30 днів до 18 березня 2020 року. Оскільки цей договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та відповідач підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. ТОВ "Гоуфінгоу" належно виконало умови кредитного договору, надавши [PERSON] кредит сумі 3000,00 грн шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок відповідача, відкритий в АТ "Універсал Банк", до якого емітовано платіжну картку № [NUMBER] (маска № [NUMBER] ). Наведені обставини підтверджуються листом ТОВ "Профітгід", в якому підтверджено факт переказу коштів на платіжну картку - маска № [NUMBER] та випискою про рух коштів за банківським рахунком, який був відкритий АТ "Універсал Банк" [PERSON] Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Позичальник [PERSON] зобов`язався повернути позику у термін до 18 березня 2020 року, проте взяте на себе зобов`язання не виконав. За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 викладено правовий висновок, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Відповідно до умов договору про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 процентна ставка за користування позикою становила 1,85 % від залишку суми кредиту за кожен день строку користування ним. У п. 2.3 договору про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 сторони погодили, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Отже, сторони вказаного договору домовились про продовження строку користування позикою, у випадку, якщо позичальник не повернув суму позики у термін до 18 березня 2020 року, та продовжує користуватися коштами, отриманими в кредит, після цієї дати. У такому випадку строк користування позикою продовжується до дня повернення кредитних коштів. У цей період вважається, що позичальник правомірно користується наданими йому в кредит коштами, а тому повинен сплачувати проценти за користування ними відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України та умов договору. Зважаючи на те, що позичальник [PERSON] не повернув кредит та продовжив користуватись кредитними коштами після 18 березня 2020року, за умовами п. 2.3 договору про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 вважається, що строк користування кредитними коштами продовжено, а тому кредитодавець управі був нараховувати проценти за користування кредитними коштами до моменту їх повернення. Проценти за користування кредитом нараховані за період з 18 лютого 2020 року до 28 травня 2020 року, виходячи з процентної ставки у розмірі 1,85 % від залишку суми кредиту за кожен день строку користування ним. Отже, проценти нараховані відповідно до погоджених сторонами умов договору та становлять 7215,00 грн(3000,00 грн х 1,85 % х 130 днів (з 18 лютого 2020 року до 28 травня 2020 року) = 7215,00 грн). Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Отже, заборгованість [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 становить 10215,00 грн, у тому числі заборгованість за кредитому сумі 3000,00 грн, проценти за користування ним у сумі 7215,00 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 цього Кодексу. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. 04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2025 року № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності". Цим Законом виключено з ЦК України п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення", а отже поновлено перебіг позовної давності. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року. Наведене свідчить, що позовна давність до вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] на момент пред`явлення позову не спливла. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 31 травня 2021 року ТОВ "Гоуфінгоу" та ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс Груп" було укладено договір факторингу № 1-31/05/21, відповідно якого клієнт ТОВ "Гоуфінгоу" зобов`язалося відступити фактору ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс Груп" права вимоги до боржників за кредитними договорами, які входять до портфеля заборгованості, зазначених у реєстрі боржників. На виконання умов договору факторингу 31 травня 2021 року № 1-31/05/21 ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс Груп" сплатило ТОВ "Гоуфінгоу" грошові кошти у сумі, визначеній у договорі, що становить 3306640,45 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 04 червня 2021 року № 36 та від 10 червня 2021 року № 37. Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу 31 травня 2021 року № 1-31/05/21 за цим договором було відступлено право вимоги до позичальника [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу. Ч. 3, ч. 4 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. ТОВ "Фінансова компанія "Сіті Фінанс Груп" на підставі договору про відступлення права вимоги від 03 червня 2021 року № 1-03/06/2021 відступило ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" право вимоги до позичальника [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286. З огляду на викладене суд вважає, що позов слід задовольнити, стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ "ФК Дебт Коллекшн" заборгованість за договором про надання фінансового кредиту від 18 лютого 2020 року № 3549712494/245286 у сумі 10215,00 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 3000,00 грн, проценти за користування ним у сумі 7215,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. До інших видів правничої допомоги законодавець відніс види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. п. 2, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Захист клієнта, представництво його інтересів та інші види правничої допомоги адвокат здійснює на підставі договору про надання правничої допомоги (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2023 року у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved