Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою в якій просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, укладений 14.08.2021 в Онуфріївському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 25. Позов обґрунтовано тим, що 14.08.2021 сторони уклали шлюб. [INFO] у сторін по справі народився син [PERSON] , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. З лютого 2025 позивач з відповідачем не підтримують подружні стосунки, проживають окремо, тому що за час спільного проживання позивач переконалася, що у них немає спільних інтересів, окрім дитини. Позивач не бажає бути разом із відповідачем. Вони живуть кожен своїм життям і не переймаються проблемами іншого. Їх подальше спільне проживання однією сім`єю є неможливим. Тож, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 23.09.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням (викликом) учасників справи. Даною ухвалою суду сторонам по справі надано строк на подання відповідних процесуальних документів. 30.09.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позов разом з додатками до нього в якому останній просив, задовольнити позов, проти розірвання шлюбу не заперечував. Судовий збір просив розділити між сторонами порівну та відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у частині сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 2000 грн., які позивач просить стягнути з нього. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. З лютого 2025 подружні стосунки фактично припинено, спільне господарство не ведеться, сторони тривалий час проживають окремо. Відтак, продовження шлюбу є неможливим. У сторін є малолітня дитина, однак між позивачем і відповідачем відсутній спір щодо її місця проживання, виховання та утримання. Тобто, питання дитини вирішується у позасудовому порядку за домовленістю батьків. З огляду на те, що відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, позов по суті не був оспорюваним, обидві сторони є працездатними і мають стабільний дохід. Відповідач вважає справедливим розподілити судовий збір порівну між сторонами. Таке рішення узгоджується з позицією судової практики, відповідно до якої у справах про розірвання шлюбу без спору судовий збір не покладається на одну сторону повністю. Щодо витрат на професійну правничу допомогу відповідачем зазначено, що у цій справі відповідач не створював спору, не заперечував проти позову і не ухилявся від участі в процесі. Позов типовий - про розірвання шлюбу без поділу майна, спору щодо дитини немає. Витрати на адвоката є особистим вибором позивача, а не вимушеним заходом. У відзиві також повідомлено, що позивачем одночасно подано позов до відповідача про стягнення аліментів в якій вона також просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн. та всі судові витрати по обом справам. Також, окрім цього відповідач має аліментні зобов`язання щодо іншої дитини (підтверджено відповідною довідкою про відсутність заборгованості по аліментах). З урахуванням цього вимога про стягнення з відповідача 2000 грн. є необґрунтованою та не відповідає принципу справедливості. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачем подано заяву в якій остання свій позов в даній цивільній справі підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, а справу просила розглянути без її участі. Відповідачем подано заяву в якій останній зазначив, що не заперечує щодо задоволення позову про розірвання шлюбу в даній цивільній справі та просив справу розглянути без його участі. Розгляд справи здійснюється на підставі ст. 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач не подав відзив на позовну заяву з запереченням проти розірвання шлюбу, тому шлюб між ними має бути розірваний. Судом встановлено, що 14.08.2021 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Онуфріївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 14.08.2021. Сторони по справі мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] видане 30.05.2018. Як вбачається з ч.2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст.115 Сімейного кодексу України визначено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу є неможливе. З поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній фактично заперечує щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу та повної суми сплаченого судового збору, заперечень щодо задоволення позову по суті позовної вимоги про розірвання шлюбу останнім у відзиві не зазначено, а навпаки [PERSON] не заперечував щодо розірвання шлюбу про що зазначив у заяві від 17.11.2025. Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Враховуючи вище наведене, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. При цьому, судом не вирішується питання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат за надання правової допомоги у зв`язку з розглядом даної справи, оскільки [PERSON] разом з позовом подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в якому остання, зокрема, зазначила, що даний розрахунок судових витрат, які позивач понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи є орієнтовним та буде уточнений після завершення розгляду справи в суді І інстанції. Суд враховує позицію Верховного Суду викладену у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14- 382цс19) в якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вимога ч.8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З вищевикладеного вбачається, що позивач повідомила суд про те, що вищевказаний розрахунок є орієнтовним та буде уточнений після завершення розгляду справи в суді І інстанції, у зв`язку з чим питання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат за надання правової допомоги у зв`язку з розглядом даної справи не вирішується, а підлягає розгляду у вищезазначеному порядку. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд зазначає, що відповідач у відзиві просив судовий збір розділити між сторонами порівну. Суд зазначає, що сплата судового збору, розподіл судових витрат між сторонами та повернення сплаченого судового збору чи його частини передбачено положеннями Закону України «Про судовий збір» та ст. 141, 142 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стаття 142 (ч.1) регулює питання, зокрема, розподілу витрат у разі визнання позову, в якій зазначено, зокрема, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Проте, відповідач у вищевказаних процесуальних документах не зазначав про визнання позову, а зазначав про те, що не заперечує щодо задоволення позову. Враховуючи все вищевикладене суд вважає, що підстав для застосування положень ч.1 ст. 142 ЦПК України немає, відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved