Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат, пов`язаних зі збільшенням вартості майна. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] з 2004 року користувався за плату частиною будинку\~під [ADDRESS] , який належить [PERSON] .\~16.03.2009 року між\~ [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування будинку, відповідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дарунок належний дарувальнику житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] . Однак, в подальшому, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 10.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року, договір дарування, укладений між сторонами 16.03.2009 року визнано недійсним, застосовано як наслідок недійсності договору дарування реституцію та ухвалено повернути будинок у власність [PERSON] . Рішення суду обґрунтоване тим, що [PERSON] під час укладення договору дарування помилилася стосовно правової природи правочину. Разом з тим, володіючи житловим будинком у період з 16.03.2009 року по 30.11.2016 р. та проживаючи в ньому з родиною понад семи років, позивач здійснив поліпшення його умов, витрати яких просив стягнути з відповідачки в рахунок відшкодування шкоди. В подальшому стало відомо, що [PERSON] [INFO] померла, провадження у справі було зупинене та ухвалою від 17.05.2023 залучено до участі у справі за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат, пов`язаних зі збільшенням вартості майна\~правонаступника відповідача [PERSON] померлої [INFO] - [PERSON] . Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи №СЕ-2502-1-1375.24, складного 12.02.2025 судовим експертом Кріві К.В. , проведеної на виконання ухвали суду від 06.06.2023, в результаті ремонтних робіт та поліпшень за період з березня 2009 року по листопад 2016 року , ринкова вартість домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в цінах станом на 30.11.2016 збільшилась на 13\~579 доларів США ( т. 3 а/с154). Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 12.04.2025 , поданої представником [PERSON] адвокатом Ростомовим Г.А. , прийнятої судом 17.04.2025, позивач просить стягнути відшкодування витрат пов`язаних із збільшенням вартості будинку у розмірі 562\~306,29 грн., що є еквівалентом встановленого експертом збільшення у сумі 13\~579.00 грн. Ухвалою від 02.10.2025 судом було закрите підготовче провадження із призначенням справи до розгляду по суті. До початку судового засідання 19.11.2025 від представника відповідача [PERSON] адвоката Тищенко С.Ю. надійшла заява про визнання позовних вимог із клопотанням про врахування того що відповідач як правонаступник відповідачки прав позивача не порушувала а також з урахуванням визнання позову , вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник позивача, адвокат Ростомов О.В. подав заяву про розгляд справи за його відсутністю з урахуванням підтримання позивачем позову та просив питання розподілу судових витрат розглянути окремо у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві ( ч.1 ст. 206 ЦПК України). Частиною четвертою статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку суд приймає до уваги що стороною відповідача раніше заявлялось про можливість укладення мирової угоди після визначення експертами вартості поліпшення домоволодіння , той факт що заява про визнання позову подано представником відповідачки який є адвокатом . якому відомі наслідки визнання позову , суд приймає відповідну заяву про визнання відповідачем позовних вимог. Матеріалами справи встановлено, що\~16.03.2009 року між\~ [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування будинку, відповідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дарунок належний дарувальнику житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 10.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року, договір дарування, укладений між сторонами 16.03.2009 року визнано недійсним, застосовано як наслідок недійсності договору дарування реституцію та ухвалено повернути будинок у власність [PERSON] .\~Рішення суду обґрунтоване тим, що [PERSON] під час укладення договору дарування помилилася стосовно правової природи правочину. В подальшому, [PERSON] звернувся до суду з позовом до\~ [PERSON] про відшкодування витрат на проведення будівельних робіт, посилаючись на те, що за час володіння спірним будинком ним за власні кошти були здійснені будівельні роботи. На підтвердження вартості ремонтних робіт за клопотанням позивача було призначено експертизу, на дослідження якої було поставлено питання щодо періоду та вартості будівельних (ремонтних) робіт. Відповідно висновку експерта від 21.02.2019 року загальна вартість фактично виконаних будівельних робіт в домоволодінні під [ADDRESS] , які проведені у період з 22.01.2009 року по 30.11.2016 рік, станом на час проведення експертизи складає 13\~579 доларів США. Правовідносини пов`язані із право набувача вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна врегульовано Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Відповідно до ч.4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої статті 390 ЦК України підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року судам роз`яснено, що недобросовісний набувач (володілець) не має права на залишення поліпшеного майна собі. Крім того, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) майна має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна, або на передання доходів (ч. 3 ст. 390 ЦК). У цьому разі необхідними є такі витрати, без яких стан майна істотно погіршився би, унаслідок чого його не можна було б використати за прямим призначенням. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з власника майна на користь добросовісного володільця, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу. Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, а також схожий за змістом в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року п.63 у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18). Враховуючи обставини встановлені за матеріалами справи та аналіз наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог [PERSON] про те, що за період добросовісного володіння позивачем будинком були суттєво поліпшено домоволодіння і відокремити ці поліпшення не можливо, у зв`язку з чим\~ позивач має право на відшкодування витрат на які збільшилась вартість поліпшеного майна. Суд також вважає, що смерть [PERSON] не припиняє права [PERSON] на відшкодування цих витрат, оскільки до складу спадщини входить не лише будинок, який належав [PERSON] , а і його поліпшення здійснені за рахунок [PERSON] під час володіння будинком, а тому [PERSON] як єдиний спадкоємець несе відповідальність за повернення вартості вказаного поліпшення. \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову ( ч.1 ст. 142 ЦПК України). Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Outcome: approved