Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Кучерової Н.М. про визнання недійсними заяви про згоду на дарування майна та договору дарування, витребування майна від добросовісного набувача, зміну складу відповідачів за порушення права власності, відшкодування шкоди. В подальшому позивач неодноразово уточнював свої вимоги. Згідно останньої редакції уточненої позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Кучерової Н.М. про визнання недійсними заяви про згоду на дарування майна, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна від добросовісного набувача, прийнятої до провадження ухвалою суду від 16 квітня 2025 року, позивач просив: - визнати недійсною його згоду, надану [PERSON] на дарування на користь [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] (що належав позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності), посвідчену 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Н.М., зареєстровану за №242; - визнати недійсним Договір дарування житлового будинку від 01 червня 2018 року, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] , посвідчений 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Н.М., зареєстрований за №243; - скасувати державну реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] ; - витребувати на його користь у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . Зі змісту позову (в сукупності з наданими позивачем в судовому засіданні поясненнями) судом було з?ясовано, що [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що 01 червня 2018 року він підписав заяву про надання своїй колишній дружині [PERSON] згоду на дарування [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] , що був придбаний колишнім подружжям в період перебування у шлюбі, тобто є їх спільною сумісною власністю. Вказана заява була складена у приватного нотаріуса Вознесенського міського (на час розгляду справи - районного) нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Н.М., посвідчена нею та зареєстрована в реєстрі за № №242. На підставі цієї заяви 01 червня 2018 року відповідачі уклали між собою Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М., зареєстрований в реєстрі за № №243, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . Однак, під час складання та підписання позивачем заяви про згоду на дарування будинку, нотаріус не ознайомила [PERSON] із суттю, змістом такої заяви, наслідками її підписання позивачем, не надала останньому необхідного часу та можливості для самостійного встановлення правової природи такого правочину та спричинених ним наслідків. При цьому [PERSON] під час підписання заяви про згоду на дарування майна перебував в хворобливому та шоковому стані, не в повній мірі розумів правові наслідки вчинених ним дій, вважав, що заява має лише формальний характер. Таким чином, на час складання заяви не було вільного волевиявлення позивача, як співвласника будинку, на надання згоди на укладення договору дарування. Також [PERSON] вказував на те, що відповідачі, діючи свідомо, грубо порушили його права під час укладення договору дарування, а нотаріус Кучерова Н.М. також грубо порушила порядок вчинення нотаріальних дій під час його нотаріального посвідчення, оскільки: -позивач не був обізнаний з тим, що він є співвласником житлового будинку по [ADDRESS] . Вказана обставина також не була доведена до його відома нотаріусом. При обізнаності про вказану обставину він за жодних обставин не надав би згоди на дарування будинку; -спірний договір укладений на користь особи, яка не перебуває в родинних, дружніх, інших стосунках з позивачем чи його колишньою дружиною, а тому має ознаки фіктивного; -нотаріус перед укладенням договору дарування, встановивши, що предмет дарування перебуває у спільній власності позивача та [PERSON] , не вчинила дій щодо визначення частки [PERSON] в праві спільної сумісної власності на будинок, як співвласника цього майна, а також не видала йому правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя (частку житлового будинку), тим самим сприяла незаконному розпорядженню його часткою; -при укладенні та посвідченні договору дарування позивач був усунутий від участі в його укладенні, визначенні істотних умов договору щодо належного йому майна, зокрема у визначенні справедливої вартості предмета договору (житлового будинку) та компенсації за свою частку. Зокрема зазначав, що його не було залучено стороною договору дарування та не ознайомлено з його змістом, позивач не підписував вказаний правочин, що призвело до незаконного вибуття майна з його власності; -в оспорюваному договорі не зазначено усі його істотні умови, зокрема вартість предмета договору, яка є значно заниженою та не відповідає реальній (ринковій вартості) подарованого майна; -при посвідченні договору дарування нотаріус в порушення порядку посвідчення цього правочину не витребувала та не ознайомилася з технічним паспортом житлового будинку по [ADDRESS] , що був чинним на час посвідчення правочину, при посвідченні угоди виходила з технічної характеристики житлового приміщення, зазначеної у довідці про технічний стан будинку, яка містила неактуальні відомості, не враховувала актуальну на час вчинення правочину конфігурацію будинку, зокрема зміну конфігурації будинку та здійснені позивачем поліпшення. За встановлених обставин, додатково посилаючись на те, що складення позивачем заяви про згоду на укладення договору дарування, а також укладення відповідачами договору дарування були вчинені під впливом тяжкої для нього обставини (тяжкої хвороби) та на вкрай невигідних умовах, а тому [PERSON] просив визнати недійсними такі згоду та договір. Крім цього, оскільки згода на дарування та укладення оспорюваного правочину призвели до незаконного вибуття житлового будинку з володіння позивача та набуття цього майна [PERSON] (у тому числі реєстрації за останньою будинку), а тому [PERSON] просив скасувати державну реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а також витребувати в останньої на його користь це майно. 25 лютого 2025 року від представниці відповідачки [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому представниця відповідачки не визнала позовні вимоги та просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що [PERSON] тривалий час перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбу, під час якого подружжя набуло у власність житловий будинок по [ADDRESS] (був зареєстрований на праві власності за дружиною). Після розлучення [PERSON] вирішила розпорядитися набутим майном, а тому звернулася до [PERSON] з приводу отримання згоди на розпорядження будинком шляхом укладення договору дарування цього майна. На вказану пропозицію позивач погодився, будь-яких заперечень проти укладення правочину не мав. Останній прийняв запрошення з?явитися та з?явився до приватного нотаріуса з метою підписання заяви про надання згоди на укладення договору, уважно ознайомився зі змістом заяви, на своє прохання отримав від нотаріуса роз?яснення щодо правової природи та змісту цього документа, правових наслідків підписання заяви, та за відсутності заперечень підписав вказаний документ. Таким чином, [PERSON] , як співвласник будинку, свідомо та без будь-якого стороннього примусу надав [PERSON] згоду (дозвіл) на реалізацію спільного майна (колишнього) подружжя, а тому будь-яких перешкод для укладення договору дарування не було. Твердження позивача про те, що останній внаслідок хвороби та необізнаності не розумів значення та правові наслідки наданої згоди на дарування, така згода не відповідала його внутрішній волі, була вчинена під впливом тяжкої обставини (хвороби) та на вкрай невигідних умовах (без отримання компенсації своєї частки в будинку) вважала безпідставними та такими, що спростовуються змістом наданої ним заяви на згоду на дарування. Крім цього, вважала голослівними та не підтвердженими жодними доказами доводи [PERSON] про те, що на час укладення договору дарування зазначені в технічній документації на будинок технічні характеристики цього майна не відповідали фактичним характеристикам будинку. При цьому, звертала увагу на те, що в нотаріальній справі міститься довідка про технічний стан будинку, у якій зазначена актуальна на час укладення правочину конфігурація будинку, що враховує усі зміни в технічному стані житлового приміщення. Звертала увагу суду на те, що складання та надання позивачем заяви про згоду на укладення договору дарування, укладення та посвідчення вказаного правочину відбувалося у повній відповідності до вимог нотаріальної інструкції. Водночас у відзиві вказувала, що зазначені позивачем у позові обставини та доводи вже були предметом судової перевірки в межах розгляду цивільної справи №473/4425/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується, визнання договору дарування недійсним (судовим рішенням у вказаній справі позивачу було відмовлено у задоволенні позову, у тому числі, у зв?язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог), а тому встановлені в межах вказаної справи обставини, які спростовують доводи позивача, мають преюдиційне значення для вирішення спору, повинні бути прийняті судом як факт та не підлягають повторному доказуванню. Також вважала, що приватний нотаріус Кучерова Н.М. не є належною відповідачкою у справі. Разом з тим, до свого відзиву представниця відповідачки [PERSON] долучила заяву [PERSON] про застосування позовної давності. 05 березня 2025 року від представника позивача [PERSON] (на час розгляду справи по суті відносини представництва між [PERSON] та [PERSON] припинені) та 16 квітня 2025 року від позивача [PERSON] надійшли відповіді на відзив на позовну заяву, у яких останні вважали доводи відзиву голослівними, такими, що суперечать вимогам закону та є недоведеними, а тому наполягали на задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові та у відповіді на відзив на позовну заяву. Представниця позивача [PERSON] в судове засідання не з?явилася, проте надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Кучерова Н.М. в судове засідання не з?явилися, однак в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги [PERSON] не визнають. Представниця відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представниці позивача та відповідачів, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представниці відповідачки [PERSON] - [PERSON] , дослідивши матеріали справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, під час якого [PERSON] зі згоди [PERSON] уклала Договір купівлі-продажу житлового будинку від 04 травня 2011 року, реєстр. №1-423 (був посвідчений нотаріально), згідно якого придбала житловий будинок по [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] зареєструвала за собою право власності щодо придбаного майна. Також з наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про розірвання шлюбу (т. 2, а.с. 28) встановлено, що 14 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] розірвали між собою шлюб. 01 червня 2018 року [PERSON] склав та підписав заяву про надання своїй колишній дружині [PERSON] згоди на дарування [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] , що був придбаний колишнім подружжям в період перебування у шлюбі, тобто є їх спільною сумісною власністю. Вказана заява була складена у приватного нотаріуса Вознесенського міського (на цей час - районного) нотаріального округу Миколаївської області Кучерової Н.М., посвідчена нею та зареєстрована в реєстрі за № №242. На підставі цієї заяви 01 червня 2018 року відповідачі уклали між собою Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучеровою Н.М., зареєстрований в реєстрі за №243, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] . Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного. 1)В частині вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Кучерової Н.М. суд зазначає, що згідно п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Аналогічно, як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 27 січня 2021 року у справі №463/1540/14-ц, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не нотаріус чи нотаріальна контора. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача». За встановленого, оскільки приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Кучерова Н.М. не є належною відповідачкою у вказаній справі, а тому в задоволенні позову до неї слід відмовити з вищезазначених підстав. 2)В частині вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною заяви про згоду на дарування майна, визнання недійсним договору дарування, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо). Нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін ст. 54 Закону України «Про нотаріат». Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині (ч.ч. 10-13 Закону України «Про нотаріат»). Аналогічні положення містить й «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок), яким регламентовано механізм вчинення нотаріусами України нотаріальних дій. У п. 4 глави 1 розділу ІІ Порядку визначено механізм посвідчення нотаріусами України правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя. Зокрема, згідно п.п. 4.1-4.3, 4.5 п. 4 глави 1 розділу ІІ Порядку правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину. Водночас, згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З матеріалів справи, зокрема копії нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Кучеровою Н.М. договору дарування від 01 червня 2018 року (т. 2, а.с. 2-34) вбачається, що при посвідченні правочину щодо розпорядження майном, що перебувало у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , нотаріус діяла у повній відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Правил, зокрема встановила дійсні наміри кожної зі сторін правочину та перед посвідченням договору дарування отримала письмову згоду [PERSON] , як співвласника відчужуваного майна, на укладення цього правочину. При цьому, твердження позивача про те, що під час складання та підписання заяви про згоду на дарування будинку, нотаріус не ознайомила його із суттю, змістом такої заяви, наслідками її підписання позивачем, не надала останньому необхідного часу та можливості для самостійного встановлення правової природи такого правочину та спричинених ним наслідків, помилкове осмислення ним заяви як такої, що має лише формальний характер, спростовуються змістом самої заяви [PERSON] (т. 2, а.с. 24), у якій позивач своїм підписом посвідчив надання згоди [PERSON] на дарування [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] , що перебував у їх спільній сумісній власності. У вказаній заяві позивач також підтвердив, що правочин відповідає його волевиявленню, зміст ст.ст. 203-236 ЦК України та ст.ст. 60-73, 97 СК України йому нотаріусом роз?яснено, волевиявлення здійснюється заявником без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Крім цього, у вказаній заяві [PERSON] підтвердив те, що цей документ ним прочитаний до підписання, зміст підписаної ним заяви йому зрозумілий і відповідає його внутрішній волі. Факт ознайомлення зі змістом цієї заяви та її підписання також визнаний позивачем [PERSON] у судовому засіданні. Що стосується доводів [PERSON] про те, що під час підписання заяви про згоду на дарування майна він перебував в хворобливому та шоковому стані, не в повній мірі розумів правові наслідки вчинених ним дій, тобто на час складання заяви не було вільного волевиявлення позивача, то в цій частині суд вважає необхідним зазначити наступне. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Разом з тим, у своїй постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Саме на сторону позивача покладається обов?язок щодо надання доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. 225 ЦК України. Проте позивач [PERSON] не надав суду жодних доказів про те, що на час підписання заяви про згоду на дарування майна він не розумів суть та правові наслідки вчинених ним дій, зокрема щодо наявності у нього захворювань, що вплинули на усвідомлення ним своїх дій, перебування в хворобливому та шоковому стані. Також позивач не надав доказів того, що зазначений ним стан призвів до абсолютної неспроможність в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Що стосується решти доводів [PERSON] на підтвердження недійсності складеної ним заяви та оспорюваного договору дарування, то в цій частині суд відхиляє їх у зв?язку з наступним. Зокрема, доводи позову в тій частині, що позивач не був обізнаний з тим, що він є співвласником житлового будинку по [ADDRESS] , вказана обставина також не була доведена до його відома нотаріусом, при обізнаності про вказану обставину він за жодних обставин не надав би згоди на дарування будинку суд не приймає до уваги, оскільки ці доводи спростовуються змістом самої заяви [PERSON] про згоду на укладення договору дарування від 01 червня 2018 року (т. 2, а.с. 24), у якій позивач підтвердив обізнаність про те, що житловий будинок по [ADDRESS] є його спільною сумісною власністю з колишньою дружиною [PERSON] , так як набутий ними у період зареєстрованого шлюбу відповідно до ст. 60 СК України (в цій частині суд нагадує, що позивач в судовому засіданні підтвердив факт його ознайомлення зі змістом підписаної ним заяви). Твердження позивача про те, що спірний договір укладений на користь особи, яка не перебуває в родинних, дружніх, інших стосунках з позивачем чи його колишньою дружиною, а тому має ознаки фіктивного, суд вважає недоречними у зв?язку з наступним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово нагадував ознаки фіктивності правочину, вказуючи на наступне. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають іншу мету, ніж та, що передбачена правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року, розглядаючи справу № 903/439/18. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Разом з тим, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. На цьому наголосив Верховний Суд у своїй постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 331/8830/15-ц. Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 607/15555/17-ц). Однак зі змісту позову, відзиву, відповідей на відзив, заяв учасників справи, матеріалів справи, у тому числі відповіді Відділу ведення реєстру територіальної громади міста Вознесенська управління надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 24 жовтня 2024 року за вих. №4082/01/05/01 (т. 1, а.с. 10) та змісту Договору дарування житлового будинку від 01 червня 2018 року, реєстр. №243 (т. 2, а.с. 2-4) вбачається, що договір дарування був повністю виконаний сторонами договору, зокрема дарувальниця передала обдаровуваній, а обдаровувана прийняла в дар житловий будинок по [ADDRESS] , вселилася до нього та зареєструвала місце свого проживання за цією адресою. Таким чином, сторони договору виконали умови договору дарування, що усуває обов?язкову ознаку для визнання такого правочину фіктивним. Не є такими, що заслуговують на увагу твердження позивача про те, що: - нотаріус перед укладенням договору дарування, встановивши, що предмет дарування перебуває у спільній власності позивача та [PERSON] , не вчинила дій щодо визначення частки [PERSON] в праві спільної сумісної власності на будинок, як співвласника цього майна, а також не видала йому правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя (частку житлового будинку), тим самим сприяла незаконному розпорядженню його часткою; -при укладенні та посвідченні договору дарування позивач був усунутий від участі в його укладенні, визначенні істотних умов договору щодо належного йому майна, зокрема у визначенні справедливої вартості предмета договору (житлового будинку) та компенсації за свою частку. У цій частині слід нагадати, що участь співвласника майна (за яким не зареєстровано право власності на нього) у розпорядженні об?єктом спільної сумісної власності шляхом укладення правочину щодо такого майна забезпечується не у спосіб його безпосередньої участі в укладенні (у тому числі визначенні умов та підписанні) угоди, а особливим, визначеним законом способом, передбаченим ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, п. 4 глави 1 розділу ІІ «Поряду вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 - шляхом надання письмової нотаріально посвідченої згоди іншому співвласнику на укладення такого правочину на визначених умовах. При цьому, права та інтереси співвласника відчужуваного майна, який не є безпосередньою стороною правочину, в такому випадку захищаються у спосіб відмови від надання згоди на укладення правочину щодо розпорядження спільним майном або на визначених сторонами договору умовах. Однак зі змісту заяви від 01 червня 2018 року вбачається, що [PERSON] надав [PERSON] повну згоду на розпорядження майном, що перебувало в їх спільній сумісній власності, саме на умовах дарування та саме на користь [PERSON] , а тому твердження позивача про незаконне вибуття майна з його власності не відповідають дійсності. У той же час, при розпорядженні майном, що перебуває в спільній сумісній власності декількох осіб, закон не вимагає попереднього визначення частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності, а також видачі окремого правовстановлюючого документа на свою частку кожному зі співвласників, оскільки в цьому випадку це призведе до припинення спільної сумісної власності (примітка: згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них) та, як наслідок - до застосування іншого порядку розпорядження спільним майном. При цьому, як встановлено судом, [PERSON] не вчинив жодних дій, направлених на визначення своєї частки у спільному майні подружжя, натомість надав [PERSON] у передбаченому законом порядку дозвіл на розпорядження спільним сумісним майном, співвласником якого він був. В частині тверджень позову про те, що в оспорюваному договорі не зазначено усіх його істотних умов, зокрема вартості предмета договору, яка є значно заниженою та не відповідає реальній (ринковій вартості) подарованого майна, то вони спростовуються п. 5 Договору дарування, в якому сторони узгодили вартість подарунку в 73 618 грн, що узгоджується з вартістю, визначеною у Висновку про вартість об?єкта оцінки щодо визначення оціночної вартості об?єкта оцінки для оподаткування та нарахування і сплати інших обов?язкових платежів, складеного 29 травня 2018 року ПП «Агенство нерухомості «Оцінщик майна». Доказів протилежного позивачем не надано. Не заслуговують на увагу й доводи про те, що при посвідченні договору дарування нотаріус в порушення порядку посвідчення цього правочину виходила з технічної характеристики житлового приміщення, зазначеного в довідці про технічний стан будинку, яка містила неактуальні відомості, не враховувала актуальну на час вчинення правочину конфігурацію будинку, зокрема зміну конфігурації будинку та здійснені позивачем поліпшення, оскільки наявна в матеріалах нотаріальної справи довідка про технічний стан будинку від 25 травня 2018 року за вих. №45 (т. 2, а.с. 13) містить актуальну на час укладення та посвідчення правочину технічну характеристику будинку. Будь-якого документального або іншого підтвердження своїх доводів в цій частині або на спростування дійсності довідки від 25 травня 2018 року позивач суду не надав. З метою підтвердження своїх доводів в цій частині [PERSON] дійсно клопотав перед судом про безпосередній огляд спірного житлового приміщення (у задоволенні відповідного клопотання йому було відмовлено), однак при цьому не врахував, що з моменту укладення оспорюваного правочину до моменту звернення позивача з відповідним позовом до суду спливло понад 6 років, а тому огляд будинку за таких обставин (технічні характеристики цього майна за цей час могли змінитися) не мав би своїм наслідком підтвердження або спростування доводів позивача в цій частині. При цьому, згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто, договір дарування належить до категорії безоплатних правочинів та не передбачає можливість отримання дарувальником будь-якої матеріальної компенсації. За встановленого, наявність будь-яких здійснених та невідображених у договорі дарування поліпшень в об?єкті дарування (з урахуванням безоплатного характеру правочину), жодним чином не може вплинути на права та обов?язки дарувальника, у тому числі співвласника цього майна (який не має права на отримання від обдаровуваного будь-якої матеріальної компенсації), а тому, відповідно, не може призвести до порушення прав останнього. Однак, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20). Щодо обґрунтування позову тим, що складення позивачем заяви про згоду на укладення договору дарування, а також укладення договору дарування відбулося у зв?язку з тяжкою для нього обставиною та на вкрай невигідних умовах, то в цій частині слід звернути увагу на наступне. Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. 16 жовтня 2023 року Верховний Суд у справі № 523/1323/20, досліджуючи питання щодо особливостей визнання правочину недійсним, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, зазначив наступне. Правочин, який оспорюється на підставі ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст. 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Однак [PERSON] не зазначив та належним чином не обґрунтував, які тяжкі обставини спонукали його до складання заяви про згоду на укладення договору дарування, у чому полягає невигідність для нього умов укладеного правочину, яким чином надання ним згоди іншому співвласнику на дарування спільного майна могло вплинути на усунення тяжких для позивача обставин, не надав відповідних доказів. За встановлених обставин, вимоги [PERSON] в цій частині є необґрунтованими та недоведеними необхідними доказами. Тобто, обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги про визнання недійсною його заяви про згоду на дарування майна, визнання недійсним договору дарування, не знайшли свого належного підтвердження. У той же час, згідно з ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19). При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс. Водночас, суд констатує, що значна частина зазначених позивачем у позові обставин та доводів вже були предметом судової перевірки в межах розгляду цивільної справи №473/4425/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Н.М., про захист і поновлення права власності, яке не підтверджене документально, не визнається чи заперечується, визнання договору дарування недійсним. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 червня 2020 року у вказаній справі (залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року) [PERSON] було відмовлено у задоволенні вказаного (подібного) позову, у тому числі, у зв?язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Тому встановлені в межах вказаної справи обставини, які спростовують доводи позивача, мають преюдиційне значення для вирішення спору, були прийняті судом як факт та не підлягають повторному доказуванню (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вказаних вимог позивача. 3)В частині вирішення вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна від добросовісного набувача. У цій частині суд виходить з того, що такі вимоги є похідними від вимог про визнання недійсною заяви про згоду на дарування майна, визнання недійсним договору дарування, та цілком залежать від результату вирішення основних вимог. Оскільки суд відмовив у задоволенні вимог [PERSON] про визнання недійсною заяви про згоду на дарування майна, визнання недійсним договору дарування, а тому, з урахуванням встановлених судом обставин, відсутності передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав для скасування державної реєстрації права власності за набувачем майна [PERSON] , а також передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України підстав для витребування майна від набувача, а тому не підлягають задоволенню й вказані похідні вимоги.

Outcome: dismissed