Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив: визнати протиправною бездіяльність АТ «Українська залізниця» щодо ненадання доступної інформації до моменту продажу харчового продукту (зокрема, переліку інгредієнтів, кількості харчового продукту в установлених одиницях вимірювання, найменування та місцезнаходження оператора ринку харчових продуктів, відповідального за інформацію про харчовий продукт (а для імпортованих харчових продуктів - найменування та місцезнаходження імпортера), інформації про поживну цінність харчового продукту) при замовленні харчових продуктів, зокрема, бойового чаю, розчинної кави, авторського чаю, дріп-кави, напою, інших харчових продуктів; зобов`язати АТ «Українська залізниця» забезпечити надання доступної інформації до моменту продажу харчового продукту (зокрема, переліку інгредієнтів, кількості харчового продукту в установлених одиницях вимірювання, найменування та місцезнаходження оператора ринку харчових продуктів, відповідального за інформацію про харчовий продукт (а для імпортованих харчових продуктів - найменування та місцезнаходження імпортера), інформації про поживну цінність харчового продукту) при замовленні харчових продуктів, зокрема, бойового чаю, розчинної кави, авторського чаю, дріп-кави, напою, інших харчових продуктів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що через мобільний за стосунок АТ «Укрзалізниця» ним було придбано квитки сполучення Київ -Свалява та Свалява - Київ, на добу відправлення 26.04.2025 та 30.04.2025 та замовлено, сплачено за відповідні харчові продукти. Однак, відповідачем не надано йому жодної інформації щодо харчових продуктів, яка повинна надаватися в силу вимог статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів» ані до придбання квитків, ані після придбання квитків. Така проблема є системною, оскільки відповідач не забезпечую надання інформації про харчові продукти, що реалізуються на своєму веб-сайті. Вважає, що зазначені обставини є грубим порушення статті 9 Закону України «Про інформацію для споживачів щодо харчових продуктів», у зв`язку з чим, звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху для усунення вказаних в ухвалі недоліків. 19 травня 2025 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 травня 2025 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 11 червня 2025 року від представника відповідача Савки В.В. надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю. 16 червня 2025 року від представника відповідача Савки В.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази неправомірної поведінки відповідача щодо ненадання позивачу інформації про продукцію чи продаж товару неналежної якості, а відтак відсутнє порушене право позивача, яке б підлягало захисту в судовому порядку. 19 червня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечив щодо передачі справи за підсудністю, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28 липня 2025 року виправлено описку в ухвалі суду від 16 травня 2025 року. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 1 серпня 2025 року вказану цивільну справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року прийнято до провадження вказану цивільну справу для розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження без повідомлення сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] придбав квитки сполучення Київ - Свалява та Свалява - Київ на добу відправлення 26.04.2025 та 30.04.2025 та замовив, і сплатив за відповідні харчові продукти. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як визначено у ст. 700 ЦК України продавець зобов`язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання. Покупець має право до укладання договору купівлі-продажу оглянути товар, вимагати проведення в його присутності перевірки властивостей товару або демонстрації користування товаром, якщо це не виключено характером товару і не суперечить правилам роздрібної торгівлі. Якщо покупцеві не надано можливості негайно одержати повну і достовірну інформацію про товар у місці його продажу, він має право вимагати відшкодування збитків, завданих необґрунтованим ухиленням від укладення договору, а якщо договір укладено, - в розумний строк відмовитися від договору, вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди. Продавець, який не надав покупцеві можливості одержати повну і достовірну інформацію про товар, несе відповідальність за недоліки товару, які виникли після передання його покупцеві, якщо покупець доведе, що вони виникли у зв`язку з відсутністю у нього такої інформації. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції. За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 3) дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; 4) відомості про вміст шкідливих для здоров`я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; 5) позначку про наявність у складі продукції генетично модифікованих організмів; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 6-1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров`ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї у відповідність, якщо законом чи відповідним технічним регламентом не встановлено інший порядок дій виробника (продавця) у таких випадках; 7) дату виготовлення; 8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов`язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Отже, інформація про продукцію доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), визначеним відповідними нормативно-правовими актами, у тому числі технічними регламентами, або, прийнятним для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Так, перелік способів, за допомогою яких виробником (виконавцем, продавцем) може бути доведено до відома інформацію про продукцію, в тому числі, про ціну (тариф) на таку продукцію, не є вичерпним, натомість допускається використання способів, прийнятних для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Як визначено у ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Відтак, суд погоджується з доводами представника відповідача, про те, що позивач скористався відповідними послугами, до відповідача з претензіями, вимогами про відшкодування збитків, завданих необґрунтованим ухиленням від укладення договору не звертався, також від договору перевезення та купівлі продукції не відмовлявся, вимог про повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди не заявляв. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів неправомірної поведінки відповідача щодо ненадання позивачу інформації про продукцію чи продаж товару неналежної якості, а відтак відсутнє порушене право позивача, яке б підлягало захисту в судовому порядку. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed