Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

У березні 2025р. позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 470242,71 грн., з яких: 431282,09 грн. - заборгованість за кредитом, 25105,98 грн. - заборгованість по відсотках, 13854,64 грн. - заборгованість по комісії; судові витрати: 5642,91 грн. сплаченого судового збору та 37514,05 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 травня 2023р. відповідач підписав оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500768243. Підставою для укладення цієї угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», що укладений між сторонами. 03 травня 2023р. позивачем було підписано акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500768243, і банк прийняв пропозицію позичальника на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500768243 від 03 травня 2023р. (далі по тексту - кредитний договір). У Додатку № 1 до кредитного договору сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Також сторонами було підписано Паспорт споживчого кредиту, з наступними основними умовами: тип кредиту - «Кредит готівкою»; сума кредиту - 432956,10 грн.; процентна ставка - 4,99 % річних, тип ставки - фіксована; строк кредиту - 120 місяців; спосіб видачі кредиту - переказ коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в банку; дата повернення кредиту - 03 травня 2033р.; порядок повернення кредиту - графік платежів: до 3 числа кожного місяця по: з 1 по 12 місяць - 5023,02 грн., з 13 по 24 місяць - 8919,62 грн., з 25 по 120-й місяць - 11084,40 грн., загальна кількість платежів 120. Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером № 1729275499 від 03 травня 2023р. В порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивачем була направлена відповідачу досудова вимога про усунення порушень та погашення заборгованості в розмірі простроченого боргу. Відповіді на зазначену вимогу не надходило, сума заборгованості сплачена не була, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2025р. матеріали цивільної справи направлені за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 01 травня 2025р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача заявлені позовні вимоги визнала частково, і просила суд стягнути на користь позивача суму простроченої заборгованості за кредитним договором, станом на 25 березня 2024р. у розмірі 44226,59 грн. Так, сторона відповідача не заперечує факту укладення між сторонами кредитного договору, та отримання від банку кредитних коштів, проте відповідач звертав увагу суду, що досудова вимога позивача, в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України не була відправлена відповідачу, оскільки, як вбачається з сайту АТ «Укрпошта» (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) «Дані про відправлення за номером 0503833477163 на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі.», тобто, жодних доказів того, що дану досудову вимогу було направлено позивачем, а тим більше, отримано відповідачем, матеріали справи не містять. На думку сторони відповідача, позивачем не дотримані положення ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на дату прийняття Закону України «Про споживче кредитування»), яка передбачала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, при цьому станом на 25 березня 2024р. (тобто, на дату, яка зазначена в вимозі щодо розміру заборгованості), відповідно до Графіку платежів, відповідач повинен був погасити перед позивачем 10 платежів по 5023,02 грн., що сумарно дорівнює 50230, 20 грн. Однак, відповідач акцентував увагу суду, що в зазначений щомісячний платіж були нараховані платежі по 432,96 грн. щомісячно, на загальну суму 4329,60 грн. - розрахунково-касового обслуговування, що на думу сторони відповідача є безпідставними, оскільки умови кредитного договору по зазначений комісії є нікчемними, враховуючи правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022р. по справі № 496/3134/19, а також відповідач наголошував, що в досудовому порядку ним було сплачено позивачу 1674,01 грн. Оскільки відповідач не отримував від позивача вимогу про дострокове повернення кредиту, не мав об`єктивної можливості її виконати у передбачений договором та законом строк, правові підстави для покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором - відсутні. Таким чином, сторона відповідача вважає, що підлягають задоволенню лише вимоги в частині простроченої (непогашеної) заборгованості: 50230,20 грн. - 4329,60 грн. - 1674,01 грн. = 44226,59 грн. - сума заборгованості, яку відповідач визнає. Також сторона відповідача зазначала, що понесла витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,0 грн. 05 травня 2025р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Так, сторона позивача вважає, що доводи сторони відповідача про те, що в досудовому порядку позивачем не була надіслана в установленому законом порядку досудова вимога відповідачу, в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, оскілки відсутні відомості на сайті АТ «Укрпошта» є безпідставними. Так сторона позивача зазначала, що інформація про відправлення в автоматизованій системі АТ «Укрпошта» зберігається протягом шести місяців, а тому станом на дату перевірки інформації представником відповідача (01 травня 2025р., враховуючи дату відправки вимоги - 02 квітня 2024р.) відомості на сайті АТ «Укрпошта» вже були відсутні. Сторона позивача вважає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу позивача є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018р. у справі № 800/547/17(П/9901/87/18), постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019р. у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020р. у справі № 10/249-10/19 від 15 червня 2020р. у справі № 24/260-23/52-б, від 27 лютого 2023р. у справі № 909/548/16(909/947/20), а тому вимога позивача про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором є обґрунтованою та законною. Також сторона позивача вважає, що заявлені стороною відповідача витрати на професійну правничу допомогу є безпідставними. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. 27 червня 2025р. на адресу суду надійшло клопотання сторони позивача про закриття підготовчого засідання та подальший розгляд справи по суті за відсутності представника позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2025р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання 11 листопада 2025р. сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, сторона позивача клопотала про розгляд справи у відсутність свого представника; сторона відповідача поважність причин неявки не повідомила. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що між сторонами 03 травня 2023р. було укладено кредитний договір, з наступними основними умовами: тип кредиту - «Кредит готівкою»; сума кредиту - 432956,10 грн.; процентна ставка - 4,99 % річних, тип ставки - фіксована; строк кредиту - 120 місяців; спосіб видачі кредиту - переказ коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в банку; дата повернення кредиту - 03 травня 2033р.; порядок повернення кредиту - графік платежів: до 3 числа кожного місяця по: з 1 по 12 місяць - 5023,02 грн., з 13 по 24 місяць - 8919,62 грн., з 25 по 120-й місяць - 11084,40 грн., загальна кількість платежів 120. Згідно умов кредитного договору, оферта та акцепт, складові загальної вартості кредиту, графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, суми комісійної винагороди та інші платежі за угодою, який є Додатком №1 є невід`ємною частиною кредитного договору. Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером № 1729275499 від 03 травня 2023р. У відзиві на позов, сторона відповідача визнала факт укладення між сторонами кредитного договору та факт отримання відповідачем, як позичальником кредитних коштів в повному обсязі. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 ЦК України. Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Положеннями ст. 1049 згаданого Кодексу визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 02 квітня 2024р. позивачем було надіслано відповідачу вимогу про усунення порушень, в якій позивач пропонував відповідачу протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість у розмірі 453546,83 грн. Доводи сторони відповідача, наведені у відзиві, що зазначена досудова вимога, в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, не була надіслана позивачем відповідачу не знайшли свого підтвердження, протягом розгляду справи в суді. Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором, станом на день звернення до суду з вказаним позовом становить 470242,71 грн. та складається з: 431282,09 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 25105,98 грн. - заборгованість по відсотках, 13854,64 грн. - заборгованість по комісії. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 431282,09 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 25105,98 грн. - заборгованість по відсотках. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача комісії в розмірі 13854,64 грн., яка була розрахована на підставі пункту 1 оферти на укладання угоди по надання споживчого кредиту № 500768243, пункту 1 акцепту на укладання угоди по надання споживчого кредиту № 500768243, пункту 4 паспорту споживчого кредиту, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки, в силу положень ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», правових позицій Верховного Суду, висловлених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022р. у справі № 496/3134/19, викладено у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022р. у справі № 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21) та від 31 серпня 2022р. у справі № 465/3228/19 (провадження 61-7553ск21), зазначені вище пункти кредитного договору, є нікчемними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5476,66 грн., пропорційно до частини задоволених вимог. Стосовно вимог позивача, в частині стягнення з відповідача судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 37514,05 грн., то в цій частині витрати не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат, у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати, на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення Європейський суд з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial