Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-20 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Олійник О.Л., звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була членом житлово-будівельного кооперативу (ЖБК) № 67, про що свідчить довідка ТОВ «ЖЕО» № 317 від 11.04.2024. Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 24.03.1983 № 184 затверджено рішення загальних зборів ЖБК № 67 від 20.03.1983 про надання членам кооперативу квартир та видачу ордерів на заселення 108-квартирного будинку за списком; у зазначеному списку відображена також позивач. На підставі вказаного рішення позивачу видано ордер № 4727/67 від 24.03.1983 на заселення однокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно паспортних даних позивача та витягу з реєстру територіальної громади від 07.04.2025 позивач з 12.06.1983 зареєстрована та фактично проживає за вказаною адресою. Інформаційна довідка Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради № Х.12714 від 07.04.2025 підтверджує, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрована одна повнолітня особа позивач. На адвокатський запит від 08.04.2025 щодо надання відомостей про виділення, заселення та сплату внесків за квартиру було направлено до відповідача, листом-відповіддю ВК ВМР від 15.04.2025 № 01/00/011/24524 підтверджено факт заселення, інша інформація відсутня. Крім того, листом-відповіддю ВК ВМР від 11.04.2025 № П/01/20724/10010 підтверджено акт заселення позивача у квартиру [ADDRESS] . Довідкою ТОВ «ЖЕО» від 11.04.2024 № 316 підтверджено, що позивач повністю внесла пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] . Лист КП «ВМБТІ» від 17.12.2025 та інформаційна довідка з ДРРП від 08.04.2025 вказують, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не проводилась і право власності не зареєстроване. Технічний паспорт від 17.12.2025 встановлює загальну площу квартири 35,5 кв.м., житлову 17,0 кв.м. Державний реєстратор відмовив у реєстрації права власності рішенням від 17.04.2025 № 78443798 з мотивів відсутності довідки кооперативу про членство та внесення пайового внеску в повному обсязі. З огляду на викладене, [PERSON] вважає, що правомірно набула право власності на спірну квартиру [ADDRESS] , а тому вимушена звернутися до суду із позовом про визнання права власності. З урахуванням викладених обставин, посилаючись на те, що добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою з 12.06.1983 року, просить визнати за нею право власності на спірну квартиру квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження. Відповідач правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою суду від 09.10.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача адвокат Олійник О.Л. позовні вимоги в судовому засідання підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ВМР Салямон Д.О. при ухваленні судом рішення у даній справі покладається на розсуд суду та просить суд судові витрати залишити за позивачем. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позицію сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного. За приписами ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч.ч. 1, 2\~ ст. 5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Аналізуючи вказані норми права можливо прийти до висновку, що завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17. Приписами ч.1\~ст.15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями\~ст.16 ЦК України, закріплено право особи на судовий захист свого особистого майнового права, у спосіб: визнання права власності. При розгляді справи, суд має провести всебічний аналіз предмету і підстав заявленого позову та встановити наявність та характер спірних правовідносин між сторонами. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Так судом встановлено, що Позивач вселилася до наданої їй кооперативної квартири на підставі ордера № 4727/67 від 24.03.1983, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення загальних зборів ЖБК № 67 від 20.03.1983 та рішення Виконавчого комітету від 24.03.1983 № 184. Згідно наявного в матеріалах справи лист ВК ВМР від 15.04.2025 № 01/00/011/24524 підтверджено факт заселення, інша інформація відсутня. Крім того, листом-відповіддю ВК ВМР від 11.04.2025 № П/01/20724/10010 підтверджено акт заселення позивача у квартиру [ADDRESS] . Наведені документи є правовстановлюючими актами, що свідчать про надання квартири для заселення саме позивачу. Суд також встановив, що позивач фактично проживає у спірній квартирі з 12.06.1983 (витяг з реєстру територіальної громади від 07.04.2025) і є зареєстрованою за вказаною адресою, що підтверджено відповідною довідкою Департаменту адміністративних послуг ВМР від 07.04.2025. Довідка ТОВ «ЖЕО» від 11.04.2024 № 316 підтверджує, що позивач повністю сплатила пайові внески за кооперативну квартиру [ADDRESS] . Інформація про наявність заборгованості за пайовими внесками відсутня у матеріалах справи (лист ВК ВМР від 15.04.2025). Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України (редакція 2003 року) та ст. 15 Закону України «Про власність» (редакція до 2003 р.), член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, стає її власником. Лист КП «ВМБТІ» від 17.12.2025 та інформаційна довідка з ДРРП від 08.04.2025 вказують, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] не проводилась і право власності не зареєстроване. Технічний паспорт від 17.12.2025 встановлює загальну площу квартири 35,5 кв.м., житлову 17,0 кв.м. Натомість державний реєстратор відмовив у державній реєстрації права власності з мотивів відсутності довідки кооперативу про членство та підтвердження повної сплати пайових внесків (додаток 14). Проте із зібраних судом доказів вбачається наявність інших документів, які підтверджують членство Позивача у ЖБК № 67, факт заселення і сплату пайового внеску. Суд зазначає, що відсутність державної реєстрації не позбавляє позивача права власності, оскільки право власності на кооперативну квартиру виникло у момент повної сплати пайового внеску відповідно до законодавства, що діяло на момент отримання квартири (1983 р.). Як встановлено судом, позивач не міг отримати довідку про членство в ЖБК № 67 «УЖБК-2», оскільки даний кооператив ліквідовано. Таким чином,\~право власності\~ [PERSON] \~на квартиру\~квартиру [ADDRESS] законно виникло у 1983 році та підтверджується: ордером на заселення, довідками про повну сплату пайових внесків, архівними документами про членство у ЖБК № 67. Зважаючи на\~дані обставини,\~у позивача\~виникла потреба\~визначити право\~власності [PERSON] \~на кооперативну\~квартиру [ADDRESS] , в судовому порядку. З урахуванням\~викладених обставин,\~судом встановлено,\~що позивач\~добросовісно,\~відкрито та\~безперервно володіє\~квартирою [ADDRESS] з 12.06.1983 року. Таким чином, згідно з положеннями статті 384 Цивільного кодексу України, член житлово-будівельного (житлового) кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок, стає власником квартири. Суд бере до уваги, що до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року та Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (2004 р.), державна реєстрація права власності на об`єкти кооперативного житла не була обов`язковою. Лише починаючи з 1995 року запроваджено порядок оформлення права власності на кооперативне житло шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів влади. Таким чином, відсутність у [PERSON] свідоцтва про право власності не може свідчити про відсутність самого права власності, оскільки воно виникло в момент повної сплати пайового внеску. Таким чином, сплативши у повному обсязі пайовий внесок за побудовану квартиру та фактично прийнявши її у володіння, [PERSON] не було належним чином зареєстровано право власності на придбане нерухоме майно. Виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майн та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання свого права власності, якщо це право не визнається іншою особою або у разі втрати документа, який посвідчує це право. Крім того, стаття 15 Закону України Про власність, який діяв до набрання чинності ЦК України у редакції 2003 року, передбачала, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю сплатив пайовий внесок, набуває право власності на квартиру, надану йому в користування. Ця правова позиція знайшла своє підтвердження у п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право), а також у п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи, де зазначено, що член ЖБК, який повністю вніс пай, набуває право власності на квартиру та вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. Крім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5, суди повинні виходити з того, що право власності може виникати з моменту повної сплати пайових внесків, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у Постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17. Відповідно до положень ст.15 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Пунктом 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 №9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", передбачено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. Відповідно до п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"\~зазначено, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Відповідно до Закону України «Про кооперацію», кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи. Таким чином\~ [PERSON] ,\~як член\~житлового кооперативу,\~повністю вніс\~свій пайовий\~внесок за\~квартиру [ADDRESS] , а отже набула право власності на неї. Однак, на даний час не було проведено державну реєстрацію права власності позивача, що порушує його права, як власника на розпорядження нерухомим майном. Як встановлено судом, позивач звернувшись до Державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про проведення реєстраційних дій, отримав відмову, мотивовану тим, що ним не надано довідку про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, про що свідчить рішення №78443798 від 17.04.2025 про відмову в проведенні реєстраційних дій Державним реєстратором прав на нерухоме майно. Здійснення на даний час державної реєстрації права власності за позивачем на квартиру, у органі, уповноваженому на здійснення державної реєстрації речових прав, про що зазначено у рішенні Державного реєстратора №78443798 від 17.04.2025, не є можливим, по причині відсутності документів, які є підставою виникнення права власності, перелік яких визначений Положенням про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127\~та\~Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.201 № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст.\~15\~та ст.\~392 ЦК України,\~\~власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи наведене,\~суд встановив\~правомірність позивача\~у набутті\~права власності\~на кооперативну\~квартиру квартиру\~ [ADDRESS] . Спір щодо реєстрації права власності виник через формальні вимоги до державної реєстрації, але не впливає на сам факт набуття права власності, що підтверджується документами, доказами та законодавством. Суд дійшов висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. Порушенні права\~позивача підлягають\~поновленню у\~судовому порядку,\~шляхом визнання\~за ним\~права власності\~на квартиру\~квартиру [ADDRESS] . Вказане рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства зокрема, справедливості, добросовісності та розумність та усуває порушення права на вільне володіння та розпорядження майном, визначене положеннями ст.1 Протоколу 1 Європейської конвенції прав людини. На підставі викладено та

Outcome: approved