Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . З матір`ю дитини вони проживали однією сім`єю з 2010 року по грудень 2013 року. Після припинення сімейних відносин дитина проживає разом із батьком, мати дитиною не цікавиться, місце її проживання невідоме. Відповідач не дбає про своїх дітей й рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року була позбавлена батьківських прав відносно свої старшої доньки [PERSON] , [INFO] (справа № 201/14899/17) та рішенням цього ж суду від 21 грудня 2018 року з [PERSON] на користь бабусі дитини були стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісяця. Натомість позивач згідно характеристики з місця проживання вих. № 55 від 19 травня 2023 року, виданої ОСББ «ТОПОЛЯ 2/34», є порядною, працьовитою людиною, гарним сім`янином, займається вихованням доньки, підтримує гарні стосунки в спілкуванні з сусідами, бере активну участь у громадських зборах та необхідних роботах, що провадяться у житловому будинку. Згідно характеристики від 17 травня 2023 року, виданої КЗЗО «Середня загальноосвітня школа № 76» ДМР, позивач бере активну участь у навчанні та вихованні доньки, завжди на зв`язку із класним керівником. Адміністарція школи та класний керівник не знайомі з матір`ю дитини. Позивач має достатній заробіток, вони з дитиною та дружиною позивача [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана батьками позивача [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини, доньки [PERSON] , [INFO] , разом з її батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 2-6). Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Овчіннікової О.С. від 05 лютого 2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.37-38). Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кондрашова І.А. від 17 червня 2024 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та призначено підготовче судове засідання (а.с.62-63). Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кондрашова І.А. від 12 листопада 2024 року дану цивільну справи передано за підсудністю Жовтневому районному суду міста Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) (а.с.70-71). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 03 червня 2025 року цивільна справа передана для розгляду судді Куць О.О. (а.с.79-80). Ухвалою судді від 09 червня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.83). 21 серпня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті (а.с.107). Представник позивача адвокат Онасенко О.М. надав суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. У судовому засіданні від 20 жовтня 2025 року наголошував на тому, що метою визначення місця проживання дитини з батьком є отримання паспортних документів та реєстрація дитини за місцем проживання. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відзиву на позовну заяву не подавала. Представник третьої особи Івчик В.А. надала суду заяву про розгляд справи без її участі у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання через службову зайнятість. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07 березня 2017 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.10). Матір`ю дитини є відповідач [PERSON] . Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 02 липня 2025 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2025 року, позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (цивільна справа № 201/4773/24) (а.с.92-97). Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування № 4/3 від 07 травня 2024 року, адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.99-101). Матеріали справи містять характеристику з місця проживання вих.№ 55 від 19 травня 2023 року, з якої вбачається, що [PERSON] разом із дочкою [PERSON] , [INFO] , дружиною [PERSON] та її донькою [PERSON] , 2009 року народження, зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач, згідно характеристики, є порядним, працьовитим, займається активним вихованням дітей, підтримує гарні стосунки в спілкування з сусідами, бере активну участь в громадських зборах та необхідних роботах, що проводяться в житловому будинку (а.с.23). Вказана квартира [ADDRESS] на праві власності належить батькам позивача [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06 листопада 1998 року (а.с. 32). З акту обстеження умов проживання за вищевказаною адресою вбачається, що квартира з усіма зручностями. Кімната облаштована двоспальним ліжком для батьків, двоповерховим ліжком для дітей, подвійною партою для навчання, шафою та меблевою стінкою. В квартирі функціонує електро,- та водопостачання, централізоване опалення, вода підігрівається бойлером. У кухні наявні необхідні меблі та техніка. У квартирі прибрано. Отже, в результаті обстеження встановлено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] створені необхідні умови для відпочинку, навчання та дозвілля дітей (а.с.53). Згідно довідки сімейного лікаря [PERSON] батько бере активну участь у розвитку дитини, при відвідуванні дитини вдома знаходився батько. Лікування дитини, профілактичні огляди проводяться батьком та його теперішньою дружиною. Дитина доглянута, хронічні захворювання відсутні, щеплена за віком (а.с.34). Згідно характеристики від 17 травня 2023 року, виданої КЗЗО «Середня загальноосвітня школа № 76» ДМР, позивач бере активну участь у навчанні та вихованні доньки, завжди на зв`язку із класним керівником. Адміністарція школи та класний керівник не знайомі з матір`ю дитини [PERSON] (а.с.25). Слід зазначити, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2017 року відповідач була позбавлена батьківських прав відносно свої старшої доньки [PERSON] , [INFO] (справа № 201/14899/17) та рішенням цього ж суду від 21 грудня 2018 року з [PERSON] на користь бабусі дитини були стягнуті аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісяця (а.с. 13-16, 17-22). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21). При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Під час розгляду справи, встановлено, що як на час звернення до суду з позовною заявою, так і на теперішній час дитина [PERSON] , [INFO] мешкає з батьком позивачем [PERSON] . Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача щодо визначення місця проживання дитини разом із позивачем. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про відмову у позові, зважаючи на недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та дитини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 953/2568/23. Фактично цей\~спір щодо\~місця проживання\~дитини був\~ініційований її\~батьком,\~з яким\~дитина і\~так фактично\~проживала і\~продовжує проживати,\~як станом на час пред`явлення позову, так і станом на час ухвалення даного рішення. Мати дитини не вимагає зміни місця проживання дитини, позбавлена батьківських прав відносно неї. Суд вважає безпідставними аргументи представника позивача стосовно того, що метою визначення місця проживання дитини з батьком є отримання документів та реєстрація дитини за місцем проживання, зокрема, матеріали справи не містять жодних доказів відмови державних органів у проведенні вказаних дій, оформлення документів, тощо, через відсутність судового рішення про визначення місця проживання дитини з батьком. Отже, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини слід відмовити. \~ \~ \~ \~В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed