Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

ТОВ "ТАЛІОН\~ПЛЮС"\~звернулося в\~суд з\~позовом до\~ [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором,\~посилаючись на\~те,\~що 02.01.2025\~року між\~ТОВ "Манівео\~швидка фінансова\~допомога"\~та відповідачем\~ [PERSON] \~укладено кредитний\~договір №634945592 в електронній формі з використанням електронного підпису, на умовах строковості, зворотності та платності. Кредитний договір було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Даним кредитним договором сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки. Вказує, що ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" зобов`язання за вищевказаним договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами договору. Зазначає, що 04.03.2025 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" було укладено договір факторингу №МВ-ТП/25, на підставі якого ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" набуло право грошової вимоги до відповідача (відповідно до реєстру прав вимог) за вищевказаним кредитним договором №634945592 від 02.01.2025 в розмірі 32 264,81 грн. Після відступлення на користь позивача права грошової вимоги до [PERSON] , останній не виконав зобов`язання з повернення кредиту, відсотків за його користування ні на користь позивача, ні на користь первісного кредитора, внаслідок чого допустив виникнення заборгованості, загальний розмір якої станом на час звернення до суду становить 45 826,99 грн., яка складається з : 15 062 грн. - заборгованість по кредиту, 30 764,99 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 753,10 грн. заборгованість по комісії. За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 45 826,99 грн., сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Ухвалою суду від 14.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Інших процесуальних дій не вчинялося. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в поданому до суду клопотанні просив розгляд справи здійснювати у його відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, вважає завищеним розмір процентів за користування кредитом та штрафних санкцій. Підтвердив факт укладення 02.01.2025р. між ним та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" кредитного договору в електронній формі та отримання кредитних коштів в сумі приблизно 12 000 грн. Вказав, що сплатити заборгованість у повному обсязі не мав можливості через складне матеріальне становище. Після дослідження в ході судового розгляду письмових доказів відповідач підтвердив факт отримання кредиту у заявленому до стягнення з нього розмірі, а саме 15 062 грн., а також підтвердив отримання двух повідомлень від кредитора: 1) про відступлення права грошової вимоги, 2) про розірвання кредитного договору. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, із застосуванням аналізу вимог чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02.01.2025 року на офіційному веб-сайті ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" (www.moneyveo.ua) [PERSON] ознайомився з Правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору та подав заявку на отримання кредиту, в якій вказав свої персональні дані, а також номер банківської картки для перерахування кредитних коштів. ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" було направлено відповідачу електронним повідомленням одноразовий ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов кредитного договору №634945592 від 02.01.2025 року (а.с.45 на звороті-57). Таким чином, між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та [PERSON] в електронній формі було укладено кредитний договір № 634945592 від 02.01.2025 року, згідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 10 700 грн. Згідно додаткової угоди до договору №634945592 від 02.01.2025 сторони дійшли згоди про надання кредитодавцем позичальнику другого траншу в сумі 4 362 грн. Після надання траншу відповідно до цієї додаткової угоди сума кредиту, яка була надана позичальнику за договором та неповернута на момент укладення додаткової угоди становить 15 062 грн. (а.с.57 на звороті-58). Відповідно до п.8.3, 8.7 кредитного договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом в розмірі: 1) 0,20 % від суми кредиту за кожний день користування ним (дисконтна процентна ставка), яка нараховується протягом строку кредитування (30 днів); 2) 0,98 % від суми кредиту за кожний день користування ним, яка застосовується у випадку продовження строку дисконтного періоду на умовах п.3.2 договору з наступного дня після закінчення строку користування кредитом понад строк, встановлений п.7.1 договору (базова процентна ставка). Згідно п.8.5 кредитного договору розмір комісії, що нараховується за надання першого траншу за цим договором становить 535 грн. Згідно п.1.6 додаткової угоди до договору під час надання суми траншу, вказаного в п.1.1 цієї додаткової угоди кредитодавцем нараховується комісія за надання кредиту в розмірі 218,10 грн. Згідно п.7.3 кредитного договору кінцева дата повернення (виплати) кредиту 01.02.2030 року. Згідно п.11.1 кредитного договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом п`яти років або до його дострокового розірвання/припинення його дії, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. Відповідач прийняв умови кредитного договору та підписав зазначений кредитний договір з використанням одноразового ідентифікатора. ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" ініціювало переказ коштів згідно вищевказаного договору безготівковим зарахуванням на платіжну картку відповідача № 5168-74XX-XXXX-8805, номер якої був ним вказаний у заявці на отримання кредиту. Таким чином,\~відповідач отримав\~кредит в\~сумі 10\~700\~грн.\~та 4\~362\~грн.\~на свою\~банківську платіжну\~картку,\~що підтверджується\~довідками ТОВ\~"Манівео\~швидка фінансова\~допомога"\~від 19.09.2025\~року про\~зарахування вказаних\~коштів, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця (а.с.64). Крім того, надходження кредитних коштів на належну відповідачу банківську платіжну картку у вищевказаному розмірі підтверджується довідкою АТ КБ "ПриватБанк" від 03.11.2025 р. та випискою про рух коштів по вказаному рахунку. Згідно ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (ст.ст.205, 207 ЦК України). Згідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію"). Вищенаведене узгоджується з правовими позиціями, які викладені у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 р. у справі №404/502/18, від 09.09.2020 р. у справі №732/670/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 16.12.2020 р. у справі №561/77/19. Відповідно до ч.13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно ЦПК України. Згідно ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні заявки-анкети для отримання кредиту, зробленої під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту позивача) вказується особа, яка створила таку заявку-анкету. Отже, підписання договору (електронного правочину) за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, в якій суд, серед іншого, зауважив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Одноразовий ідентифікатор, яким підписаний договір, складається з комбінації цифр і літер, що відповідає нормам Закону України "Про електронну комерцію", а тому належними й допустимими доказами підтверджено факт укладення договору між сторонами. Судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового пароля-ідентифікатора. Укладення між сторонами вищевказаного правочину відповідачем не оспорюється та підтверджується належними та допустимими доказами. Тобто, підписавши договір одноразовим ідентифікатором, відповідач підтвердив, що він погоджується виконувати його умови та розуміє його зміст. Сторони дійшли згоди, що договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України "Про електронну комерцію". З доводів позивача та досліджених судом доказів встановлено, що ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" виконало свої зобов`язання та надало відповідачу кредитні кошти у розмірі, вказаному у кредитному договорі, шляхом перерахування коштів на банківську карту відповідача, що відповідачем не спростовано та не заперечується. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами вищевказаного правочину з приводу отримання відповідачем кредиту у ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога". Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З досліджених судом доказів встановлено, що 04.03.2025 року ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" було укладено договір факторингу №МВ-ТП/25, на підставі якого ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" набуло право грошової вимоги до відповідача (відповідно до реєстру прав вимог) за вищевказаним кредитним договором №634945592 від 02.01.2025 року в розмірі 32 264,81 грн., яка складається з : 15 062 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 8 918,71 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом, 753,10 грн. заборгованість по комісії (а.с.35-39). Згідно ч.1 ст.512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1077\~ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений законом спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст.1082\~ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, божник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-979цс15 боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредиторові, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту. При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань своєчасно не здійснив погашення основної суми заборгованості та не повернув грошові кошти, отримані в кредит. З огляду на те, що [PERSON] згідно укладеного з ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" договору взяв на себе зобов`язання погашати кредит у визначений договором строк, та вказаний обов`язок ним був порушений, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором, а відтак у позивача виникло право вимагати повернення позики, що залишилася за тілом кредитом в розмірі 15 062 грн. (10 700 грн. + 4 362 грн. = 15 062 грн.). Відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості (за тілом кредиту), а тому наданий позивачем розрахунок заборгованості в цій частині, за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. Відповідно до ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, звертаючись до суду з вимогами про погашення заборгованості, просив стягнути, окрім заборгованості за тілом кредиту, також заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Таким чином, сума відсотків за користування кредитом, яка підлягає до стягнення з відповідача згідно кредитного договору становить 27 308,03 грн.( 1) 10 700 грн. х 0,2 % х 2 дні (дисконтний період з 02.01.2025 р. по 03.01.2025 р.) = 42,80 грн.; 2) 15 062 грн. (загальна сума 2 траншів) х 0,2 % х 28 днів (дисконтний період з 04.01.2025 р. по 01.02.2025 р.) = 843,47 грн.; 3) 15062 грн. х 0,98 % х 179 днів (строк кредитування після дисконтного періоду з 02.02.2025 по 30.07.2025) = 26 421,76 грн.; що в загальному становить 27 308,03 грн. (42,80 грн. + 843,47 грн. + 26 421,76 грн. = 27 308,03 грн.). Окрім того, закон про споживче кредитування безумовно та однозначно передбачає право позивача на встановлення комісії за надання кредиту за кредитним договором. Комісія за надання кредиту була також відображена і в тексті кредитного договору, який був підписаний відповідачем, що свідчить про обізнаність останнього щодо включення комісії до загальних витрат за договором. Так, умовами кредитного договору передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 535 грн. та згідно додаткової угоди в розмірі 218,10 грн., відтак заборгованість за комісією за надання кредиту становить 753,10 грн. (535 грн. + 218,10 грн. = 753,10 грн.), яка також підлягає стягненню з відповідача. При вирішенні спору судом взято до уваги, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, та при цьому суд враховує, що відповідач належних доказів повернення грошових коштів за кредитним договором суду не надав. Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. Контррозрахунку, який би спростовував неправильність розрахунку, поданого позивачем, відповідачем також не надано. Окрім того загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18). Як встановлено судом, укладений відповідачем кредитний договір ним не оспорювався та не визнавався судом недійсним. У разі не спростування презумпції правомірності договорів всі права, набуті сторонами правочинів за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому суд враховує, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, а відтак суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування, право вимоги яких перейшло від первісного кредитора до позивача на підставі вищевказаного договору факторингу. З врахуванням наведеного, сума заборгованості за кредитним договором, що підлягає до стягнення з відповідача становить 43 123,13 грн., з яких: 15 062 грн. заборгованість за тілом кредиту; 27 308,03 грн. заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом, 753,10 грн. заборгованість за комісією. При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат суд виходить з наступного. За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати позивачем судового збору в розмірі 2 279,48 грн. (43 123,13 грн. х 2422,40 грн. / 45 826,99 грн. = 2 279,48 грн.). Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Заявлені позивачем до стягнення витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом вищезазначеної справи становлять 5 000 грн. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.1 ст.60, ч.4 ст.62 ЦПК України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), повноваження якого підтверджуються довіреністю або ордером. Згідно з положеннями ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Згідно із ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях від 12.10.2006 року у справі "Двойних проти України", від 10.12.2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України", від 23.01.2014 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед проти України", від 26.02.2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно п.п.1, 2 ч.2\~ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні на користь якої ухвалене рішення підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги. До матеріалів справи представником позивача долучено договір про надання правничої допомоги № 5 від 02.12.2024 року, додаткову угоду №1687 від 02.09.2025р. до договору №5, акт прийому-передачі наданих послуг. З наданих суду доказів вбачається, що 02.12.2024 року між позивачем ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" та адвокатським бюро "Ліга юридичних технологій та інновацій" було укладено договір про надання правничої допомоги №5 від 02.12.2024 року. Згідно п.4.1 вищевказаного договору сторонами узгоджено, що гонорар складається з суми вартості наданих послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в додатках до цього договору (додаткових угодах або реєстрах) (а.с.12-15). Згідно додаткової угоди №1687 від 02.09.2025р., укладеної між адвокатським бюро "Ліга юридичних технологій та інновацій " та ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС", адвокатське бюро зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості, зокрема, з [PERSON] . Сторони погодили, що вартість послуг адвокатського об`єднання становить 5 000 грн. (а.с.16). Згідно акту прийому-передачі наданих послуг, виконаних адвокатським бюро "Ліга юридичних технологій та інновацій", необхідних для надання правничої допомоги за позовом ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" щодо стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] адвокатським бюро було здійснено аналіз фактичних обставин, формування доказів, аналіз судової практики, надання юридичних консультацій (4 години 1 000 грн.), підготовка та направлення повідомлення про оплату заборгованості (2 години 500 грн.), складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості (10 годин 3 500 грн.), та загальну вартість наданих послуг визначено в розмірі 5 000 грн. (а.с.17). При вирішенні\~заявлених вимог\~позивача в\~частині відшкодування\~судових витрат\~на професійну\~правничу допомогу\~у цивільній\~справі про\~стягнення заборгованості\~за кредитним\~договором суд\~також приймає\~до уваги\~позицію,\~викладену Верховним\~Судом у\~постановах від\~07.11.2019\~року (справа\~№905/1795/18)\~та від\~08.04.2020\~року (справа\~№922/2685/19),\~відповідно до\~яких суд\~не зобов`язаний\~присуджувати стороні,\~на користь\~якої відбулося\~рішення,\~всі його\~витрати на\~адвоката,\~якщо,\~

Outcome: partial