Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 19.12.1987 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Так, під час перебування у шлюбі подружжям набуто зокрема, квартиру за адресою: [ADDRESS] .; транспортний засіб марки «Audi» модель «Q5», 2009 року випуску; два гаражі (137 «А», 138) в гаражному кооперативі «Дніпро-2». 15.07.1991 р. виконавчим комітетом Жовтневого районного союзу народних депутатів видано ордер № 604 на житлове приміщення в домі ЖСК члену ЖСК «Днепростроєвець» [PERSON] з сім`єю у складі 3 осіб на право зайняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконкому міського союзу народних депутатів від 24.12.1987 р. № 408. Внески у встановлених розмірах за вказану квартиру було сплачено подружжя у повному обсязі. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.07.2002 р. здійснено державну реєстрацію гаражного кооперативу «Дніпро-2», керівником якої зазначено [PERSON] . Також, за час перебування у шлюбі подружжя набуто транспортний засіб марки «Audi» моделі «Q5», д.н.з. [NUMBER] , 2009 року випуску, що зареєстровано за [PERSON] . Після переїзду позивача відносини між подружжям різко погіршилися, існує необхідність у поділі майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,28 кв.м.; транспортний засіб марки «Audi» модель «Q5» д.н.з. [NUMBER] , 2009 року випуску, об`єм двигуна 3197; два гаражі № [NUMBER] та № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Дніпро-2», спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,28 кв.м.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «Audi» модель «Q5» д.н.з. [NUMBER] , 2009 року випуску, об`єм двигуна 3197, у розмірі 291 400,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки гаража № [NUMBER] та № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Дніпро-2» за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 51 100,00 грн., а також судові витрати. Ухвалою суду від 17.09.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 14.01.2025 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті із викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 19.12.1987 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 19.12.1987 року. 15.07.1991 року Виконавчим комітетом Жовтневої районої ради народних депутатів було видано члену ЖБК «Дніпробудівець» [PERSON] ордер № 604 на сім`ю з 3 осіб на право зайняття житлового приміщення, площею 51,28 кв.м., що складається з 2 кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: дружина - [PERSON] , донька - [PERSON] . Згідно із Витягом з реєстру територіальної громади № 2023/009705945 від 27.11.2023 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 29.08.1991 року. З копії паспорта серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , вбачається, що на 11 сторінці міститься відмітка про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 29.08.1991 року. Відповідно до довідки № 13 від 22.12.2023 р., виданої ОСББ «Дніпробудівець-338», що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є правонаступником ЖБК № 338 «Дніпробудівець», вартість квартири [ADDRESS] , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 51,28 кв.м. згідно ордера № 604 від 15.07.1991 року, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів виплачена повністю в сумі 14085 руб. 53 коп. Згідно із інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області (філія ГСЦ МВС) від 06.12.2023 р. № 31/19-Н-203а.з., підтверджено, що автомобіль Audi Q5, 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] зареєстрований в територіальному сервісному центрі № 2348 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) за [PERSON] , дата реєстрації 24.08.2022 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору. До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-ІУ «Про кооперацію», стаття 384 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18) вказано, що «при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі». Під час судового розгляду встановлено, що сплату пайових внесків за квартиру за адресою: [ADDRESS] в кооперативі подружжя [PERSON] здійснили в період перебування у шлюбі, а тому вказане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд приходить до висновку про поділ спільного сумісного майна, шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,28 кв.м. Щодо позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю та поділ транспортного засобу зі стягненням грошової компенсації, суд зазначає наступне. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у цивільній справі № 209/3085/20 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірний автомобіль придбаний під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, позовна вимога [PERSON] щодо визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. При цьому, щодо вимоги про стягнення на користь [PERSON] 1/2 частки вартості автомобіля, то суд приходить до висновку, що така вимога позивача задоволена у спосіб, який був заявлений в позові, у даній справі бути не може, оскільки судом не здобуто (не надано позивачем) належних та допустимих доказів (в розумінні положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Закону України «Про судову експертизу») щодо реальної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом. Так, суд не приймає до уваги доказ наданий позивачем про вартість спірного автомобіля «Audi Q5», розрахований на підставі калькулятора розрахунку вартості автомобіля, що міститься на порталі auto.ria.com, оскільки в ньому зазначена середня вартість на всі автомобілі «Audi Q5», тобто різних комплектацій, без урахування пробігу автомобіля, особливостей його технічного та зовнішнього стану, що не є належним доказом вартості спірного майна. Будь-яких інших доказів на підтвердження вартості автомобіля позивачем не надано. За такого суд позбавлений можливості винести рішення щодо стягнення на користь позивача компенсації вартості її частки в автомобілі та провести поділ відповідно вимог справедливості, розумності та рівності часток. Щодо позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю та поділ гаражів зі стягненням грошової компенсації, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно із статтею 19-1 Закону України «Про кооперацією» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не було надано жодних правовстановлюючих документів на гараж № [NUMBER] та № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Дніпро-2» за адресою: [ADDRESS] та не підтверджено факт реєстрації на них права власності за сторонами, чи повного внесення подружжям паю і сплати членських внесків. За вказаних обставин вбачається, що подружжя не набуло права власності на спірні гаражі, а тому зазначений об`єкт нерухомості не може бути предметом поділу як спільне майно подружжя. З огляду на наведене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі ст.141,142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог, в сумі 7500,00 грн.

Outcome: partial