Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

07 квітня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] [INFO] , батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] із внесенням відповідних змін про батька до актового запису про її народження. Стягувати аліменти в її користь на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позову вказує про те, що весною 2016 року вони з відповідачем [PERSON] проживали однією сім`єю. Від спільного проживання у них народилась дитина, а саме, дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] залишив її під час вагітності, припинив сімейні стосунки та створив нову сім`ю. Враховуючи, що [PERSON] відмовився визнавати батьківство, при реєстрації народження сина, запис про батька був зроблений з її слів, у відповідності до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Також вказувала, що від народження дитина проживає разом із нею і вона одна несе усі витрати щодо її виховання, навчання, матеріального забезпечення. Відповідач є фізично здоровим та працездатним, а тому зобов`язаний утримувати свою дитину, у тому числі шляхом сплати аліментів. Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року провадження у справі зупинено на у зв`язку з призначенням судової молекулярно-генетичної експертизи на час проведення експертизи. Ухвалою суду 17 листопада 2025 року провадження у справі поновлено на підставі повідомлення Рівненського НДЕКЦ МВС від 14 листопада 2025 року про неможливість проведення експертизи. В підготовчому судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Полюхович Р.М. пред`явлений позов підтримали. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні пред`явлений позов визнав повністю. Суду пояснив, що він дійсно є біологічним батьком малолітньої дочки [PERSON] та жодним чином не заперечує її походження саме від себе. Молекулярно-генетична експертиза була призначена за клопотанням позивачки [PERSON] , а обов`язок оплати за проведення експертизи покладений на нього. Причиною неявки на відбірання зразків була лише висока вартість експертизи. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд з врахуванням того, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Судом встановлено, що від спільного проживання сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Сторони не перебувають у шлюбі між собою. З дослідженого судом витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження із зазначення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 00050197977, під час реєстрації народження дитини [PERSON] , [INFO] , в актовому записі про народження №6, складеному виконавчим комітетом Локницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області, у відомостях про батька записано [PERSON] , громадянство України. У відповідності до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. В силу п. 3 ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати і батько не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі зібрані у справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позов про визнання батьківства знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягає задоволенню. Визначаючи розмір аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України враховує, що малолітня дитина знаходиться на матеріальному утриманні позивачки, відповідач участі в матеріальному забезпеченні дочки не приймає, є працездатною особою, працює. Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього інших утриманців, тощо), судом не встановлена. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки ні позивачем, ні відповідачем, суду не надано будь-яких доказів, які б свідчили про розмір доходу відповідача, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на малолітніх дітей у розмірі який просить позивачка, а саме в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно. Вказаний розмір аліментів є справедливим та розумним. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. У зв`язку з визнанням позову відповідачем, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.1) належить розподілити за правилами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, повернувши позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. Оскільки позивачка у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів, а позов в цій частині задоволено повністю, судові витрати підлягають розподілу у відповідності до правил, визначених ч. 6 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: approved