Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», представником якого є Соломко А.Г., звернулося в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилається на те, що 15.06.2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ УКР КРЕДИТ ФІНАНС та\~ [PERSON] за допомогою Веб-сайту (navse.in.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1409-0774. Зазначений кредитний договір, як вбачається із його змісту, разом із правилами відкриття кредитної лінії, паспортом споживчого кредиту, таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором\~ відповідно до Методики Національного банку України складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким позичальник був попередньо ознайомлений. У відповідності до ч.1 ст.13 ЗУ «Про споживче кредитування» договір укладено в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: - сума кредиту 20 000,00 грн.; - строк кредитування 300 днів; - базовий період* 14 днів; - знижена % ставка 1,20% в день; - стандартна % ставка 1,50 % в день. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит відповідно до умов укладеного Кредитного договору. Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір №4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок вказаний Відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay на підставі договору №4010 від 02.12.2019 р. на карту отримувача (Відповідача), чим виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі. Станом на 26.08.2025 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить: 94216,98 гривень, а саме: - прострочена заборгованість за кредитом 20 000,00 грн.; - прострочена заборгованість за нарахованими процентами 74216,98 грн.; Разом з тим Кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до Позичальника Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості Позичальнику за нарахованими комісією та процентами у розмірі 10480,00 грн.. Враховуючи вищезазначене, кредитодавець просить суд у цьому позові стягнути з позичальника не повну суму заборгованості за Кредитним договором, а лише її частину, а саме: - прострочена заборгованість за кредитом 20 000,00 грн.; - прострочена заборгованість за нарахованими процентами 63736,00 грн.; що разом становить 83736, 98 грн.. Ухвалою суду від 23.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У наданий судом строк представник відповідача адвокат Бочко Л.І. подала відзив на позовну заяву. Відповідно до якого позовні вимоги визнають частково, з огляду на наступне: - 15 червня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №1409-0774, згідно з умовами якого відповідач отримує кошти та зобов`язується їх повернути, сплативши проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах визначених Договором та Правилами відкриття кредитної лінії ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». - Відповідно до Договору про відкриття кредитної лінії №1409-0774 від 15 червня 2024 року відповідачу було надано кредит на наступних умовах: * дата надання кредиту 15 червня 2024 року; *сума кредиту 20000,00 грн.; *комісія за видачу кредиту 3000,00 грн. /15% від суми виданого кредиту/; *строк, на який надається Кредит 300 днів з дати його надання; *дата повернення /виплати/ кредиту 10 квітня 2025 року. Крім того, слід відзначити, що законодавством передбачено право позичальника достроково повністю або частково повернути отриманий кредит. Дане право узгоджується з умовами Договору, зокрема п.5.3, відповідно до якого Позичальник має право у будь-який час повністю або частково достроково повернути отриманий Кредит.\~\~\~\~ Також, умовами Договору не передбачено черговості погашення заборгованості за кредитом. Так, до матеріалів справи додано розрахунок заборгованості, який, на думку позивача відображає належний порядок нарахування та погашення платежів за Кредитним договором. Згідно наданих документів вбачається, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» неправильно здійснювало зарахування платежів на погашення заборгованості, виходячи з наступного: 16 червня 2024 року Відповідачем було внесено платіж в розмірі 11263,02 грн., однак позивач зарахував його лише частково переважно в рахунок комісії, врахувавши лише 1403,00 грн. із 3000,00 грн. комісії. Неврахування вищезазначеного платежу свідчить про те, що весь розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є недостовірним, оскільки, з самого початку кошти були розподілені неправильно не спрямовані на сплату комісії у повному обсязі, відсотків та тіла кредиту у належній послідовності, що в подальшому призвело до некоректного нарахування відсотків та недотримання норм, передбачених ст.534 ЦК України.\~\~\~\~\~\~\~\~\~ При складанні розрахунку, який відповідачем додано до даного відзиву, було враховано всі фактичні платежі, які ним були здійснені та спрямовані на їх погашення у тій послідовності, які узгоджується за ст.534 ЦК України.\~\~ Отже, наданий відповідачем розрахунок відображає реальний розмір боргу - відповідає умовам Кредитного договору та не містить штучного завищення заборгованості, як це має місце у розрахунках позивача, а тому вважаємо, що саме нами наведений розрахунок є правильним та необхідно судом взятися до уваги при вирішенні спору. Також, вважаємо, що, оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то розподіл судових витрат необхідно здійснювати відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищенаведене, просимо позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до [PERSON] , - задовольнити частково, а саме: стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»\~ заборгованість за кредитним Договором в розмірі 58048,23 грн. та судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 1679,20 грн.. В задоволенні решти позовних вимог просимо відмовити.\~\~\~\~\~\~\~\~ Справу розглянуто згідно ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності представника позивача, який долученим до позову клопотанням просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, у поданому відзиві просили позовні вимоги задовольнити частково та взяти їх твердження при вирішенні даного спору. Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247\~ ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.\~\~ Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, давши оцінку представленим доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.\~\~\~ Судом встановлено, що 15.06.2024 між ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1409-0774 у формі електронного документу, який було підписано одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) А8166. Невід`ємною частиною цього договору є Правила відкриття кредитної лінії, які розміщені на сайті товариства. Приймаючи умови договору, клієнт підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись. Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (пароля), про що свідчить пункт 13 договору - реквізити сторін. Згідно з умовами договору загальний розмір наданого кредиту становить 20000,00 грн.; дата надання кредиту - 15.06.2024р.; тип процентної ставки за користування кредитом - фіксована; розмір процентів за користування кредитом - 1,50% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом за промо-ставкою та/або Зниженою та/або Пільговою процентною ставкою). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповернутої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту; базовий період складає 14 календарних днів; реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає - 27138,17 % ; орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення цього договору (за весь строк кредитування) складає 103 280,88 грн. та включає в себе: суму кредиту та проценти за користування кредитом. Строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, становить 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику; строк дії договору є рівним строку кредитування. Умови надання кредиту є незмінними протягом усього строку дії Договору. Відповідно до п. 5.1, позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю отриманий кредит та нараховану кредитодавцем неустойку (якщо неустойка буде нарахована) в останній календарний день строку кредитування, вказаного в п. 4.12 цього договору, шляхом здійснення безготівкового переказу на банківський рахунок кредитодавця у порядку, визначеному у Правилах, Кредит вважається повернутим кредитодавцю з моменту зарахування необхідної суми грошових коштів на банківський рахунок кредитодавця. Позичальник має право у будь-який час повністю або часткового повернути отриманий кредит (п. 5.2) Якщо позичальник має намір повністю достроково повернути кредит, тобто до закінчення строку кредитування, позичальник сплачує у повному обсязі всю суму неповернутого кредиту та залишок несплачених процентів за фактичний строк користування кредитом за ставкою визначеною умовами цього Договору, тобто за строк з моменту отримання Кредиту до моменту повернення кредиту. З дати зарахування коштів на банківський рахунок кредитодавця у сумі, достатній для повної оплати виказаних вище зобов`язань, кредит вважається погашеним у повному обсязі, зобов`язання позичальника за цим договором припиняються (п. 5.3). Якщо позичальник достроково здійснює повернення тільки частини Кредиту, зобов`язання позичальника підлягають відповідному коригуванню (з дати, наступної за днем зарахування грошових коштів на банківський рахунок кредитодавця зменшується сума неповернутого кредиту, відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок суми неповернутого кредиту). При частковому достроковому поверненні кредиту сума сплачених позичальником кредитору коштів погашає вимоги кредитодавця зі сплати простроченої заборгованості, повернення суми кредиту, сплати процентів за кредитом та неустойки в порядку черговості, встановленої Правилами (п. 5.4). Перерахування грошових коштів в сумі 20000,00 грн. на банківську карту відповідача підтверджується довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту [PERSON] за договором від 15 червня 2024 року №1409-0774 за допомогою системи LigPay, а також листом АТ КБ «Приватбанк» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на підставі договору №4010 від 02.12.2019р.. Представник відповідача у поданому відзиві вказала, що 16 червня 2024 року відповідачем було внесено платіж у розмірі 11263,02грн., однак позивач зарахував його лише частково переважно в рахунок комісії, причому навіть не у повному обсязі, врахувавши лише 1403,00 грн. із 3000,00 грн. комісії. Неврахування зазначеного платежу свідчить про те, що весь розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є недостовірним. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України: обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відтак, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами договору про відкриття кредитної лінії №1409-0774 та належне виконання кредитодавцем свого обов`язку по наданню коштів кредиту в користування позичальника. В зв`язку з цим, наведені у відзиві заперечення щодо відсутності належних доказів цим обставинам суд відхиляє, як безпідставні. В свою чергу, неналежне виконання [PERSON] , як позичальником, своїх зобов`язань, передбачених умовами укладеного між сторонами договору стало підставою для звернення позивача до суду. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами статей 626, 628 ЦК України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України: договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З прийняттям Закону України від 03 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі - Закон №675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів у мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Положеннями статті 3 Закону №675-VIII, передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до статей 11, 12 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 Закону №675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону №675-VIII). Відповідно до частин 1, 3 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення так і виконання такого договору. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»: продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Як вбачається з матеріалів справи, за договором про відкриття кредитної лінії №1409-0774, який було укладено між сторонами 15 червня 2024 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 20 000,00 грн.. Згідно із розрахунку заборгованості, складеним позивачем, станом на 26 серпня 2025 року сума боргу відповідача становила 94 216, 98 грн., з яких: 20 000,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 74 216,98 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Відповідач погашення кредитної заборгованості у повному обсязі не здійснив. Проте, кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до [PERSON] Програми лояльності та частково списати заборгованість позичальнику за нарахованими процентами у загальній сумі 10 480,00 грн. за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 83 736,98 грн., яка складається з: 20 000,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом та 63 736,98 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами. У поданому відзиві представник відповідача вимоги про стягнення з відповідачки суми боргу за тілом кредиту визнала частково та просила суд при вирішенні даного спору взяти до уваги твердження, викладені ними у відзиві. Відтак, суд приймає до уваги положення п. 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, яким передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, з урахуванням обставин справи та визнання [PERSON] позову частково, а саме стягнення суми боргу пропорційно, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Між тим, вимоги про стягнення відсотків відповідачка визнавала частково в сумі 45831,25 грн., оскільки вважала, що розмір, заявлений позивачем до стягнення, є очевидно не пропорційним сумі кредиту та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, а також приписам п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вирішуючи спір між сторонами в цій частині, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становитиме 60176,23 грн.. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з огляду на те, що позов задоволено частково, то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1740,73 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial