Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ», та уточненою позовною заявою, в якій посилається на те, що він у період з 06.01.2021 по 19.05.2025 працював у АТ ДНІПРОАЗОТ» на посаді слюсаря-ремонтника. Звільнення відбулося за ст. 38 КЗпП України. На день звільнення відповідач не провів остаточного розрахунку, чим порушив ст. 116 КЗпП України. За період його роботи на підприємстві виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 37050 (тридцять сім тисяч п`ятдесят) грн. 76 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11051 грн. 63 коп. Крім того він має право на отримання середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України. Однак, при звільненні, з цієї нарахованої суми йому не було виплачено нічого. Оскільки, відповідач в повному обсязі заборгованість не виплачує, він змушений звернутися до суду. Просить стягнути з Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» на його - [PERSON] користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 37050 (тридцять сім тисяч п`ятдесят) грн. 76 коп.; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11051 (одинадцять тисяч п`ятдесят одна) грн. 63 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України за період з 20.05.2025 по 01.10.2025. Позивач у судове засідання не з`явився. Подав суду заяву, у якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги просив задовольнити, не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п.1.ч.7, ч. 10 ст. 128, ч. ч. 1, 2, 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за місцем знаходження. Відповідно до ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував. Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав ні відзиву, ні заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з АТ "Дніпроазот" у період з 06.01.2021 по 19.05.2025, що підтверджується копією трудової книжки позивача (ар.с.9). Згідно наказу № 357 від 19 травня 2025 року, виданого АТ «ДНІПРОАЗОТ», звільнено 19 травня 2025 року [PERSON] , слюсаря-ремонтника Ремонтного управління, за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (арк.с. 10). Відповідно до Розрахункового листка за травень 2025 р. від 19.05.2025, виданого АТ «ДНІПРОАЗОТ», заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає (після утримання податків) 37050 (тридцять сім тисяч п`ятдесят) грн. 76 коп. (арк.с. 8). Відповідно до довідок від 17.10.2025, що видані АТ «ДНІПРОАЗОТ», розмір нарахованої при звільненні компенсації за 36 днів становить 16343 грн. 92. коп., а також, [PERSON] не працював на своєму робочому місці, а був на оплаті по середньому заробітку в воєнкоматі з розрахунку 84,44 грн. за годину (арк. с. 48-49). Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.1 Закону України "Про оплату праці", ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ст.15 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною першою ст.47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Станом на час розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надані докази на підтвердження сплати позивачеві заборгованості по заробітній платі. Метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (аналогічна правова позиція наведена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц). Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. (п. 8 Порядку). Відповідно до довідки від 17.10.2025 №97 середньогодинна заробітна плата [PERSON] складає 84,44 грн. за годину. Враховуючи норми тривалості робочого часу, за період з 20 травня 2025 року по 18 листопада 2025 року включно загальна кількість робочих часів у вказаний період склала 1048 годин. Таким чином середній заробіток за період затримки розрахунку з 20.05.2025 по 18.11.2025 становить 84, 44 х 1048 годин, що дорівнює 88493, 12 грн. Суд зауважує, що затримка виплати заробітної плати і непроведення розрахунку при звільненні є порушенням законних прав позивача на отримання оплати за свою працю, яка сталась з вини відповідача. Відсутність грошових коштів позбавляє позивача на належне забезпечення своєї життєдіяльності, змінює спосіб його життя, вимагає докладати додаткові зусилля для влаштування свого побуту. Встановивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП відповідач не виплатив усі належні до виплати позивачу суми при звільненні, суд вважає, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. У суду відсутні будь-які відомості щодо погашення заборгованості перед позивачем із заробітної плати станом на момент винесення рішення. Оскільки відповідач не спростував доводи викладені [PERSON] , суд вважає за необхідне задовольнити у повному обсязі позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп., який у зв`язку із задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved