Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про конфіскацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення, в якій просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області частину земельної ділянки, яка належить [PERSON] , із кадастровим номером 3221487100:03:007:0070 площею 2,4192 га та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовної заяви прокурор покликається на те, що [PERSON] у 2009 році успадкувала частину земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення сількогосподарського виробництва. 15.01.2018 [PERSON] зареєструвала право власності у в Державному реєстрі речових прав. Оскільки відповідачка є іноземцем, на неї поширюються вимоги статтей 80,81, 145 Земельно кодексу України, згідно яких іноземець, який набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення зобов`язаний протягом року її відчужити. У разі невиконання цих вимог земельна ділянка підлягає конфіскації. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.07.2025 цивільну справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. Прокурор будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Подав клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Проти заочного рішення не заперечував. Представник Головного управління Держгеокадастру у Києві та Київській області будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. До суду надіслав пояснення, в яких просив позовну заяву задовольнити, розгляд справи здійснювати без участі представника. Судом на виконання ст.187 ЦПК України направлялись запити щодо встановлення зареєстрованого місця проживання відповідачки на території України. Місце проживання на території України судом не встановлене. З метою належного повідомлення відповідачки про розгляд справи судом розміщувались оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та веб-сайті суду, що відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України є належним врученням виклику у судове засідання. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, на виклик суду повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не подала, правом на подання відзиву не скористалася. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, на виклик суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав. Відтак, суд вважає, що наявні умови для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає вимогам частини 4 статті \~223\~та статті 280 ЦПК України. Відповідно до частини 2\~статті 247 ЦПК України\~ розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною четвертою\~статті 268 ЦПК України\~передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Згідно ч. 5\~статті 268 ЦПК України\~зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 06.11.2025 є дата складення повного тексту судового рішення\~17.11.2025. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті дійшов наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.05.2025 №425234665 земельна ділянка із кадастровим номером 3221487100:03:007:0070 площею 2,4192 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1357665832214 на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 1/2 /а.с.13-14/. Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на момент реєстрації права власності [PERSON] була громадянкою російської федерації. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер 2-3307, виданого 11.12.2009 відповідачка успадкувала частину земельної ділянки після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України умісті Києві та Київській області №8010.4-1652/80.3-25 від 13.01.2025, наданого на запит Білоцерківської окружної прокуратури, на ім`я [PERSON] ВВС Васильківського РВК Київської області 24.12.1984 оформлено паспорт громадянина колишнього срср зразка 1974 року. До графи «Службові відмітки» 04.07.1989 ключевським РВВС камчатської області внесена інформацію про вклеювання фотокартки при досягненні [PERSON] 25-річного віку. 04.01.1994 промисловим РВВС м.смоленська здійснено обмін паспорта у зв`язку із непридатністю до використання. Інформація щодо належності до громадянства України [PERSON] [INFO] відсутня.(а.с.36-37). Відповідно до поземельної книги земельна ділянка кадастровий номер 3221487100:03:007:0070 площею 2,4192 га категорія земель -\~ землі сільськогосподарського призначення,\~вид цільового призначення 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16-33). Згідно витягів НВ-9961539742025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 02.05.2025 нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 3221487100:03:007:0070 площею 2,4192 га 107951,98 грн /а.с.46/. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу порушення відповідачкою ст.13,14,41 Конституції України, ст.80,81,145 Земельного кодексу України при використанні нею як іноземцем прийнятих у спадщину земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які вона зобов`язана була відчужити упродовж року після набуття права власності на них. Положення статей 13,14\~Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80\~Земельного кодексу\~України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу\~України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81\~Земельного кодексу\~України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з частиною 3 статті 81\~Земельного кодексу\~України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 22\~Земельного кодексу\~України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Одночасно за змістом частини четвертої статті 81\~Земельного кодексу\~України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені частни 2, 4 статті145 Земельного кодексу України, а саме: така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Пунктом 10 частини 1 статтті 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно зі статтею 356\~Цивільного кодексу\~України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Частиною 5 статті 41\~Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Так, статтею 131-1\~Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. В даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що [PERSON] порушила визначену ст.13,14,41 Конституції України, ст.80,81,145 Земельного кодексу України процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та як іноземець не відчужила їх упродовж року після набуття права власності. Підставою представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області. Правовий висновок щодо застосування ч. 3ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Підставою для представництва прокурором інтересів держави стали факти порушення законодавства при використанні іноземцем громадянкою російської федерації [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка не відчужила її упродовж року після набуття права власності. Ця норма є імперативною та не передбачає винятків. В силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня2009 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства України, якими врегульовано вказані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зазначеного позову з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що у цьому випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки остання мала достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до моменту звернення позивача до суду земельну ділянку не відчужила. Указане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23 січня 2018 року (провадження № 61-1390 св 17). У порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати пов`язані із розглядом даної справи, що складаються із судового збору в розмірі 3 028 гривень. У позовній заяві заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури просить судові витрати у справі стягнути на користь Київської обласної прокуратури. Як вбачається із платіжної інструкції №1630 судовий збір за подачу позову сплачено саме Київською обласною прокуратурою (код ЄДРПОУ 02909996), відтак суд вважає, що зазначене прохання підлягає задоволенню.

Outcome: approved