Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

31 грудня 2024 року до суду надійшла позовна заява виконувача обов`язків керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначено, що житловий будинок [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 46 від 27.11.1991 «О комунальной собственности Днепропетровського городского Совета народных депутатов» (назва рішення зазначена російською мовою згідно з оригіналом документа), перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади. За інформацією КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР № 13586 від 21.12.2023 та № 5336 від 10.05.2024, станом на 31.12.2012 р. державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , КП «ДМБТІ» ДМР за будь-якою особою не проводилась. Згідно плану земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , складається з трьох житлових будинків літ. А-1 та В-2, в яких розміщені квартири та нежитлові приміщення. При цьому квартира під [ADDRESS] відсутня в обох будівлях. Натомість, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, в житловому будинку літ. В-2 (станом на 2012 рік) значаться квартири під [ADDRESS] , [ADDRESS] а, [ADDRESS] , та приміщення [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м. Відомості щодо відокремлення, розподілу квартир та присвоєння номеру [ADDRESS] в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. Листом Дніпровської міської ради № 7/11-2448 від 30.10.2024 повідомлено, що в Реєстрі об`єктів права комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади по [ADDRESS] , є запис про нежитлове приміщення, загальною площею 187,4 кв.м, яке відповідно до технічної інвентаризації відповідає нежитловому приміщенню № 6. Виконавчим комітетом міської ради не приймались рішення щодо зміни правового режиму об`єктів нерухомого майна за вказаною адресою. В той же час, відповідно до інформації, що розміщена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. 27.07.2016 р. вперше зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 91,7 кв.м (реєстраційний номер 987603612101). Підставою для державної реєстрації став договір купівлі-продажу НАТ049875 від 27.07.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що право власності на відчужувану квартиру належало продавцеві на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого 10.07.1996 виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 3/1164-96 від 10.07.1996, та зареєстрованого 10.07.1996 КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу № 8п за реєстровим № 60. Натомість, первісне право власності продавця [PERSON] на квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, договір купівлі-продажу містить виправлення та описки, в матеріалах реєстраційної справи відсутній технічний паспорт та відсутні докази набуття права власності продавцем та державної реєстрації такого права. При цьому, єдиним органом приватизації житла, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра, є департамент житлового господарства ДМР. Так, листом Департаменту житлового господарства ДМР № 3/12-8953 від 08.12.2023 окружну прокуратуру повідомлено, що за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . Розпорядження органу приватизації від 10.07.1996 № 3/1164-96, відомості щодо якого містяться в договорі купівлі-продажу від 27.07.2016 як підстава набуття права власності на спірне майно первісним продавцем [PERSON] , передано у приватну власність інше нерухоме майно іншим особам. За інформацією Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР 6/5-5337 від 12.12.2023, за наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] не значиться зареєстрованими, або знятими з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Більш того, з поверхневого плану житлового будинку [ADDRESS] вбачається, що спірна житлова квартира [ADDRESS] загальною площею 91,7 кв.м, є складовою частиною нежитлового приміщення № 6, загальною площею 187,4 кв.м, розташованого на цокольному поверсі житлового комунального будинку. Дані обставини у своїй сукупності свідчать, що спірне нерухоме майно є предметом незаконних дій, оскільки [PERSON] не мав права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки рішення про приватизацію квартири уповноваженим органом не приймалось, реєстрація такого права була відсутня на час укладення договору із [PERSON] , а тому він не мав правових підстав для розпорядження спірним нерухомим майном. [PERSON] в подальшому так само незаконно здійснено дії на безоплатне відчуження майна своєму сину [PERSON] , на підставі договору дарування серії НАТ049890 від 02.08.2016. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час володільцем спірного нерухомого майна є відповідач [PERSON] , який без відповідних правових підстав володіє нерухомим майном, що поза волею дійсного власника вибуло із комунальної власності територіальної громади міста. Оскільки спірне нерухоме майно було незаконно відчужене [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору дарування, Дніпровська міська рада як власник комунального майна, що вибуло з її власності поза її волею, має право на його витребування у будь-якому випадку від останнього набувача шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Незважаючи на те, що нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею у липні 2016 року, Дніпровською міською радою до цього часу не вжито заходів, направлених на повернення квартири до комунальної власності. Про безпідставне набуття речових прав на квартиру [ADDRESS] окружною прокуратурою надсилались повідомлення на адресу Дніпровської міської ради та її виконавчих органів. Разом з тим, за даними веб-порталу Судова влада України, на цей час розгляд справ за позовами Дніпровської міської ради до [PERSON] судами не здійснюється. Таким чином, вибуття спірного нерухомого майна із комунальної власності поза волею дійсного власника із порушенням встановленого чинним законодавством порядку у позаприватизаційний спосіб на підставі документів що не видавались та мають ознаки фіктивності, є безумовною підставою для витребування такого нерухомого майна у останнього набувача на підставі ст.388 та ст.400 ЦК України. Враховуючи викладене позивач просить суд витребувати у відповідача на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] , що є складовою частиною нежитлового приміщення № 6, розташованого на цокольному поверсі житлового будинку літ. В-2 за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача на користь прокурати понесені судові витрати. (а.с.1-24) Одночасно з позовною заявою позивачем була подана заява про забезпечення позову, в якій він просив вжити заходи забезпечення позовних вимог шляхом заборони [PERSON] та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам), вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 987603612101), у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта тощо. (а.с.130-138) Ухвалою судді від 06 січня 2025 року заяву про забезпечення позову було задоволено, заборонено [PERSON] та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам), вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 987603612101), у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта. (а.с.159-160) В апеляційному порядку ухвала не оскаржувалась. Після надходження з Єдиного державного демографічного реєстру відповіді щодо зареєстрованого місця проживання відповідача-фізичної особи [PERSON] (а.с.158), ухвалою судді від 06 січня 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] (а.с.161-162) В підготовче засідання 29 січня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 21 лютого 2025 року. (а.с.166) В підготовче засідання 21 лютого 2025 року з`явився представник позивача та прокурор, відповідач та треті особи без самостійних вимог в підготовче засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача та прокурор вважали за можливе призначити справу до судового розгляду. Оскільки всі дії з підготовки справи до розгляду в судовому засіданні були виконані 21 лютого 2025 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 березня 2025 року. (а.с.а.с.180-181, 182) В судове засідання 19 березня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 11 квітня 2025 року. (а.с.187) В судове засідання 11 квітня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 15 травня 2025 року. (а.с.189) Судове засідання 15 травня 2025 року не відбулося через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд справи було перенесено на 12 червня 2025 року. (а.с.197) В судове засідання 12 червня 2025 року з`явився представник позивача та прокурор, відповідач та треті особи без самостійних вимог в засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено здійснювати розгляд справи в заочному порядку, з`ясовано думку сторін щодо позовної заяви, досліджено письмові докази та оголошено перерву до 15 серпня 2025 року для підготовки до судових дебатів. (а.с.202) В судове засідання 15 серпня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 05 вересня 2025 року. (а.с.207) 25 серпня 2025 року від виконувача обов`язків керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра надійшли письмові пояснення, в яких зазначена судова практика з приводу обраного позивачем способу захисту порушеного права. (а.с.209-215) В судове засідання 05 вересня 2025 року з`явився прокурор, інші сторони по справі в засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено долучити письмові пояснення до матеріалів справи, досліджено письмові докази та оголошено перерву до 03 жовтня 2025 року для підготовки до судових дебатів. (а.с.225) Судове засідання 03 жовтня 2025 року не відбулося через зайнятість судді в іншому провадженні, у зв`язку з чим розгляд справи було перенесено на 14 листопада 2025 року. (а.с.230) В судове засідання 14 листопада 2025 року з`явився прокурор, інші сторони по справі в засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами та перейти до судових дебатів, заслухано промову прокурора у судових дебатах та ухвалено перейти до стадії ухвалення рішення, яке буде оголошено 24 листопада 2025 року. (а.с.242) Прокурор в судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила її задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила її задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`явився, відзив на позов до суду не находив. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на його адресу судових повісток. (а.с.а.с.163, 167, 183, 188, 190, 198, 203, 205, 208, 226, 231) Клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не надав, про причини неявки не повідомив. Конверти, направлені на адресу відповідача, повернулись до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання». (а.с.а.с.170, 173, 185, 193, 194, 199, 228, 234, 236) Треті особи без самостійних вимог в судові засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на їх адреси судових повісток. (а.с.а.с.163, 167, 183, 188, 190, 198, 203, 208, 226, 231) Конверти, направлені на адреси третіх осіб, повернулись до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання». (а.с.а.с.168, 169, 171, 172, 184, 186, 191, 192, 195, 196, 200, 201, 204, 206, 227, 229, 232, 233, 235, 241) З урахуванням викладених вище обставин на підставі ст.ст.280, 287, 288 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку. Заслухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 46 від 27.11.1991 «О комунальной собственности Днепропетровського городского Совета народных депутатов» (назва рішення зазначена російською мовою згідно з оригіналом документа), перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади. За інформацією КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР № 13586 від 21.12.2023 та № 5336 від 10.05.2024, станом на 31.12.2012 р. державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , КП «ДМБТІ» ДМР за будь-якою особою не проводилась. (а.с.а.с.81 на зв., 108 на зв.) Згідно плану земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , складається з трьох житлових будинків літ. А-1 та В-2, в яких розміщені квартири та нежитлові приміщення. При цьому квартира під [ADDRESS] відсутня в обох будівлях. (а.с.109-111) Натомість, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, в житловому будинку літ. В-2 (станом на 2012 рік) значаться квартири під [ADDRESS] , [ADDRESS] а, [ADDRESS] , та приміщення [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м. Відомості щодо відокремлення, розподілу квартир та присвоєння [ADDRESS] в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. (а.с.108 на зв.-111) Листом Дніпровської міської ради № 7/11-2448 від 30.10.2024 повідомлено, що в Реєстрі об`єктів права комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади по [ADDRESS] , є запис про нежитлове приміщення, загальною площею 187,4 кв.м, яке відповідно до технічної інвентаризації відповідає нежитловому приміщенню № 6. Виконавчим комітетом міської ради не приймались рішення щодо зміни правового режиму об`єктів нерухомого майна за вказаною адресою. (а.с.120-121) В той же час, відповідно до інформації, що розміщена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. 27.07.2016 р. вперше зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 91,7 кв.м (реєстраційний номер 987603612101). (а.с.64-65) Підставою для державної реєстрації став договір купівлі-продажу серія та номер НАТ049875 від 27.07.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.64-65), зі змісту якого вбачається, що право власності на відчужувану квартиру належало продавцеві на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого 10.07.1996 виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 3/1164-96 від 10.07.1996, та зареєстрованого 10.07.1996 КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу № 8п за реєстровим № 60 (п.2 Договору). (а.с.68 на зв.-69) Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/12-8953 від 08.12.2023 окружну прокуратуру повідомлено, що за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . (а.с.73 на зв.) Розпорядження органу приватизації від 10.07.1996 № 3/1164-96, відомості щодо якого містяться в договорі купівлі-продажу від 27.07.2016 як підстава набуття права власності на спірне майно первісним продавцем [PERSON] , передано у приватну власність інше нерухоме майно іншим особам. (а.с.74) За інформацією Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 6/5-5337 від 12.12.2023, за наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] не значиться зареєстрованим, або знятим з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . (а.с.78 на зв.-79) З поверхневого плану житлового будинку [ADDRESS] вбачається, що спірна житлова квартира [ADDRESS] загальною площею 91,7 кв.м, є складовою частиною нежитлового приміщення № 6, загальною площею 187,4 кв.м, розташованого на цокольному поверсі житлового комунального будинку. (а.с.121 на зв.) На підставі договору дарування квартири серія та номер НАТ049890 від 02.08.2016 [PERSON] було безоплатно відчужено квартиру за адресою: [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] (а.с.69 на зв.-70) Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час власником спірного нерухомого майна є відповідач [PERSON] (а.с.64-65) Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор, зокрема, звертається до суду з позовною заявою. Згідно з вимогами ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021року по справі № 200/606/18, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) вказала на те, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права. Натомість, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 395/520/21 останній вказав на те, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19. Приписами ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, нормами ч.2 ст.328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, положеннями ст.388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Таким чином, беручи до уваги, що спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку із комунальної власності не вибувало та право власності територіальної громади міста не припинялось, воно підлягає витребуванню від останнього набувача, адже пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, є основним речово-правовим способом захисту права власності. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц; від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17. Відповідно до вимог ч.2 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Разом з цим, положеннями ст.ст.330, 387, 388 ЦК України визначено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17. Так, ст.391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Приписами п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно з вимогами ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Разом з цим, Верховний Суд у своїх постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17 та від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц вказав на те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво. Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постанова КГС ВС від 21 січня 2021 року у справі № 910/27779/14. Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Згідно з вимогами ч.2 ст.346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Оскільки державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена на підставі договору дарування, це свідчить про те, що внаслідок недобросовісних дій відповідача право власності на спірну квартиру у останнього виникнути не могло. Отже той факт, що відповідач зареєстрував право власності на спірне майно за вищевказаних обставин, свідчить про його недобросовісні дії. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що спірне нерухоме майно вибуло з комунальної власності територіальної громади безпідставно, поза волею Дніпровської міської ради, із порушенням вимог чинного законодавства, відповідач не є його добросовісним набувачем, квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 987603612101), що є складовою частиною нежитлового приміщення № 6, загальною площею 187,4 кв.м, розташованого на цокольному поверсі житлового будинку літ. В-2 за адресою: [ADDRESS] , підлягає витребуванню від відповідача на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved