Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-18 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що згідно договору дарування від 21.05.2009 року він є власником земельної ділянки, що розташована в с. Оздів Луцького району Волинської області (кадастровий номер 0722881600:02:001:1300). Однак, він не може реалізовувати своє право власності в повній мірі по причині накладного на вказане майно арешту (згідно постанови слідчого прокуратури Луцького району від 22.05.2009 року, як на власність попереднього власника [PERSON] ). В березні 2025 року він звернувся до органів прокуратури із заявою про скасування обтяжень на майно. З відповіді Луцької окружної прокуратури вбачається, що у провадження Луцького РУП ГУНП у Волинській області відсутні кримінальні провадження за вказаним фактом. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.06.2025 року йому відмовлено у скасуванні арешту в рамках кримінального провадження та рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства. Зважаючи на обмеження позивача в реалізації прав власності, останній просить зняти арешт з нерухомого майна в судовому порядку. Ухвалою суду від 23.09.2025 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою суду від 14.10.2025 року у справі було замінено неналежного відповідача на належного (Луцьку окружну прокуратуру на Волинську обласну прокуратуру). 06.11.2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов в якому представник відповідача вказує, що арешт на розглядуване майно накладено під час дії КПК України 1960 року, прокурор не наділений повноваженнями щодо зняття арешту та не є належним відповідачем у справі, вимоги не підлягають до задоволення. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, надала пояснення аналогічні викладеного у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права і обов`язки виникають із дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у рази їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником земельної ділянки, що розташована в с. Оздів Луцького району Волинської області (кадастровий номер 0722881600:02:001:1300). Вказане майно набуте ним згідно договору дарування від 21.05.2009 року (дарувальник [PERSON] ) (а.с.19-28). З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що на вказану земельну ділянку накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 8765664). Причиною внесення запису є постанова слідчого прокуратури Луцького району Кузьміч Р.В. б/н від 22.05.2009 року. З відповіді Волинської обласної прокуратури вбачається, що в провадженні Луцького РУП ГУНП у Волинській області відсутні кримінальні провадження за вказаним фактом, особі роз`яснено право звернення до суду (а.с.30). Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.06.2025 року [PERSON] клопотання позивача про скасування арешту майна залишено без задоволення, оскільки арешт було накладено на підставі положень КПК України в редакції 1960 року та має бути знято в порядку цивільного судочинства (а.с.31-33). З матеріалі справи вбачається, що арешт на земельну ділянку накладено в межах кримінального провадження учасником якого був [PERSON] (попередній власник майна). Відомості про існування діючих кримінальних проваджень щодо [PERSON] чи позивача [PERSON] в матеріалах справи відсутні, судом не встановлені. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Під час вирішення справи суд керується тим, що арешт на земельну ділянку було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту спірного майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства (постанова від 30 червня 2020 року № 727/2878/19). Суд зауважує, що нормативна неврегульованість порядку захисту права особи, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №766/21865/17 від 12.06.2019 року. Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Доводи Волинської обласної прокуратури щодо неналежності відповідача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Факт відсутності належного нормативного регулювання щодо спірних правовідносин та наявності спору між державними установами про належність відповідачів у справі не повинен призводити до порушення прав власника. Арешт майна у даному випадку із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном (строком понад 15 років). Враховуючи те, що позивач є належним власником майна, а існуючі на даний час арешт та заборона на відчуження нерухомого майна повністю унеможливлюють реалізацію ним правомочностей права власності, а також відсутність підстав для продовження обтяження на майно, позовні вимоги щодо скасування арешту майна підлягають до задоволення.

Outcome: approved