Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 02.08.2015 року перебував з [PERSON] у шлюбі, від якого в них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, за спільні кошти та в результаті спільної праці, подружжя придбало: транспортний засіб - автомобіль марки «Peugeot Partner», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , дата державної реєстрації 27.10.2015 року, середня ринкова вартість автомобіля відповідної модифікації 3000$, що еквівалентно 125469,60 грн., який був зареєстрований на позивача, а також квартиру [ADDRESS] , загальною площею 86,4 м2, житлова площа 59,3 м2, підстава договір купівлі продажу №1144 від 29.09.2020 року, вартість згідно висновку про оцінку мана становить 1305500 грн., яка зареєстрована за відповідачем. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21.07.2025 року, яке набрало законної сили 26.08.2025 року, шлюб між сторонами розірвано. Згоди щодо поділу спільного нажитого майна подружжя мирним шляхом не досягли. Шлюбний договір між сторонами не укладався. Оскільки предметом поділу є два об`єкти з різним цільовим призначенням, вартість яких є суттєво відмінною, вважає за неможливе поділ такого майна у інший спосіб, ніж той, який визначений позивачем у позовній заяві. З врахуванням\~зазначеного,\~в порядку\~поділу майна\~подружжя, просив суд визнати за ним та відповідачем право власності на: спірної квартири та автомобіля, відповідно. Ухвалою судді від 23.07.2025 року прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Запропоновано сторонам по справі подати відзив та відповідь на відзив. Також, роз`яснено порядок пред`явлення зустрічного позову по справі. 12.08.2025 року до суду із зустрічним позовом звернулася відповідач [PERSON] , в якому підтвердила факт наявності у сторін майна, яке зазначене [PERSON] в первісному позові, у спільній частковій власності. Разом з тим, [PERSON] позов в частині поділу квартири в рівних частках визнає частково та зазначає, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , з нею залишились проживати їх спільні неповнолітні діти, які також зареєстровані у спірній квартирі, тому при поділі житлової квартири [PERSON] просить суд врахувати інтереси дітей, різностатевість дітей та збільшити частку у житловій квартирі на її користь в інтересах двох малолітніх дітей, визнавши право власності у частці позивача за первинним позовом (відповідача за зустрічним позовом) у меншому розмірі, тобто відійти від рівності часток, а тому в частині поділу житлової квартири просить визнати право власності за [PERSON] на частини квартири в [ADDRESS] , за відповідачкою за первинним позовом [PERSON] визнати право власності на частини квартири в [ADDRESS] . Щодо поділу\~спільного автомобіля\~марки «Peugeot\~Partner»,\~2004\~року випуску,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~позивачка за\~зустрічним позовом,\~з врахуванням\~того,\~що [PERSON] користується даним автомобілем, фактичний порядок його використання встановити неможливо, крім того сторони проживають за різними адресами, просить суд припинити її право власності на частку в даному автомобілі, шляхом стягнення з [PERSON] грошової компенсації в розмірі 1500$, що еквівалентно 62775 грн. станом на момент подачі до суду даного зустрічного позову. Ухвалою суду від 11.09.2025 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до розгляду. Об`єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 03.10.2025 року закрито підготовче провадження за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду\~від 17.11.2025\~року закрито\~провадження у\~справі за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~поділ спільного\~майна подружжя,\~в частині\~пред`явленої вимоги\~про визнання\~права власності\~за [PERSON] \~на \~частини квартири\~ [ADDRESS] , у зв`язку з відмовою [PERSON] від даної вимоги. [PERSON] та його представник адвокат Карун В. П. в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги за первісним позовом та просили їх задовільнити. Крім того, [PERSON] підтвердив, що у його постійному користуванні перебуває спірний автомобіль «Peugeot Partner», р.н. [NUMBER] , а тому не заперечив проти задоволення зустрічного позову [PERSON] та сплату їй компенсації за частку даного автомобіля. [PERSON] \~та її\~представник -\~адвокат Дацишина\~М.\~В.\~в судовому\~засіданні підтримали\~позовні вимоги\~за зустрічним\~позовом,\~з врахуванням\~відмови від\~частини позовних\~вимог,\~та просили\~їх задовільнити.\~ [PERSON] \~повністю визнала\~позовні вимоги\~про визнання\~права власності\~на \~частки спірної\~квартири за\~ [PERSON] \~та частково\~визнали позовні\~вимоги [PERSON] \~заявлені в\~первісному позові\~щодо визнання\~за ним\~права власності\~на спірний\~автомобіль марки «Peugeot Partner», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , відносно якого [PERSON] просила припинити її право власності, виплативши їй відповідну грошову компенсацію. Дослідивши надані докази, з`ясувавши позицію сторін по справі та їх представників, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов необхідно задовільнити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 02.08.2015 року виконавчим комітетом Теліжинецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, актовий запис №3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.08.2015 року. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 21.08.2018 року та серії [NUMBER] від 22.12.2022 року, відповідно. Згідно довідки Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області №816 від 24.06.2025 року та витягів з реєстру територіальної громади від 17.08.2022 року, діти [PERSON] та [PERSON] входять до складу зареєстрованих осіб, які проживають разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В період шлюбу подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали транспортний засіб автомобіль марки «Peugeot Partner», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , дата державної реєстрації 27.10.2015 року, який був зареєстрований на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Також,\~судом враховано,\~що станом\~на час\~подання первісного\~позову,\~ринкова вартість\~автомобіля марки «Peugeot Partner», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який перебуває у володінні та користуванні [PERSON] визначена ним у розмірі 3000$, що еквівалентно 125469,60 грн. При цьому, [PERSON] погодилася з тим, що середня ринкова вартість вказаного автомобіля становить також 3000$, але при визначенні вказаної суми у гривнях керується офіційним курсом гривні до іноземних валюк, опублікованих Національним банком України станом на день подання зустрічного позову, що еквівалентно 125550,00 грн. З метою уникнення розходжень при визначенні розміру грошової компенсації за частку в даному автомобілі, у випадку припинення права власності на неї за [PERSON] , сторонами погоджена сума середньої ринкової вартості спірного автомобіля у розмірі 3000$, що еквівалентно 125500 грн., а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України ця обставина приймається судом та не потребує доказуванню. Також, згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2020 року, сторони придбали у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 86,4 м2, житлова площа 59,3 м2, яка зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №№ 225953594, 225948787 від 29.09.2020 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №435015600 від 11.07.2025 року. Відповідно до висновку про вартість майна ПП «Ізяслав - експерт» ринкова вартість квартири [ADDRESS] , загальною площею 86,4 м2, житлова площа 59,3 м2 складає 1305500,00 грн. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21.07.2025 року, яке набрало законної сили 26.08.2025 року, шлюб між сторонами розірвано. Також, в матеріалах справи міститься судовий наказ від 01.07.2025 року, за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.06.2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до довідки Ізяславського відділу ДВС у Шепетівському районі Хмельницької області №58714 від 22.09.2025 року, у [PERSON] станом на 01.09.2025 року відсутня заборгованість по сплаті вказаних аліментів. Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як передбачено ч. 4 ст. 65 СК України договори купівлі-продажу створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення. За ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Згідно із ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у прав спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, про спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до п.п. 57-63 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року по справі № 752/18272/18 тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст.70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року справі №522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду у справі № 299/2587/15, за системним тлумаченням ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Крім того, у постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 522/17831/20 вказано, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Суд приймає до уваги, що, відповідно до припису ч. 2 ст. 183 ЦК України, вказані об`єкти рухомого і нерухомого майна подружжя, які належать їм на праві спільної сумісної власності, оскільки набуті ними за час шлюбу, є неподільними речами, подружжя бажає поділити таке майно з виділенням кожному з них відповідних часток майна. Враховуючи, що спірна квартира була набута сторонами під час шлюбу, сторони у справі мають рівні права на майно, оскільки придбане було за спільні кошти, а також, що [PERSON] визнано первісний позов в частині визнання права власності на частку відповідної квартири за [PERSON] , про що вказано в її письмовій заяві від 17.11.2025 року, тому за вказаних обставин вимоги [PERSON] в цій частині позовних вимог підлягають до задоволення. А тому, необхідно визнати право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та залишити у власності [PERSON] іншу 1/2 частку вказаної квартири. Разом з тим, виходячи із положень ч. 1 ст. 71 СК України, враховуючи ту обставину, що спірний автомобіль перебуває у володінні і користуванні [PERSON] , а [PERSON] не бажає залишати за собою цей транспортний засіб, суд приходить до переконання про задоволення зустрічного позову та поділ майна подружжя у спосіб, запропонований [PERSON] , шляхом виділення у приватну власність [PERSON] транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot Partner», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а [PERSON] сплату компенсації вартості частки автомобіля [PERSON] . Отже, необхідно припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на транспортний засіб - автомобіль марки «Peugeot Partner», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , дата державної реєстрації 27.10.2015 року, середня ринкова вартість якого погоджена сторонами у розмірі 3000$, що еквівалентно 125500,00 грн., поділити вказане майно, виділивши в особисту приватну власність [PERSON] автомобіль марки «Peugeot Partner», 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , дата державної реєстрації 27.10.2015 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки вказаного автомобіля в розмірі 62750 грн. Щодо розподілу судових витрат. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України) та у резолютивній частині рішення зазначається розподіл таких судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За нормами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно п. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Позивачем за первісним позовом [PERSON] під час подання первісного позову до суду сплачено судовий збір в сумі 7154,90 грн., що підтверджується квитанцією АК «Ощадбанк» від 15.07.2025. Позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] заявлено одну позовну вимогу, за яку до суду сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією АК КБ «ПриватБанк» від 06.08.2025 року. Отже, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, оскільки первісний позов [PERSON] задоволено частково, а зустрічний позов [PERSON] повністю, тому з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] суму судового збору, сплаченого ним при поданні позову, з урахуванням розміру задоволених вимог та сплаченого [PERSON] судового збору за подання зустрічної позовної заяви, що в загальному розмірі становить 5316,30 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial