Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

У грудні 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з позовом, яким просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 09.05.2015 року та стягнути аліменти на кожного у розмірі 1/5 частки від всіх його заробітків (доходів), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Вимоги обґрунтовано тим, що у період часу з 26 червня 2008 року по жовтень 2017 року сторони проживали разом у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розлучення діти залишилися проживати із позивачем. Проживаючи окремо від позивача та дітей, на даний час відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Батько дітей, [PERSON] є працездатного особою, фізично здоровим, на його утриманні немає непрацездатних батьків, дружини та інших батьків. Оскільки відповідач проживає окремо від позивача з дітьми і не надає коштів на їх утримання, [PERSON] вважає, що з нього потрібно утримувати аліменти. Враховуючи її матеріальне становище, а також відповідача, те що він працює та має постійний прибуток, вважає, що він може сплачувати аліменти в розмірі 1/5 частини від його заробітку на утримання кожної дитини щомісяця, до досягнення останніми повноліття. З приводу позбавлення батьківських прав зазначає, що після розлучення відповідач з дітьми не спілкується, бажання зустрічатися з ними не виявляє i цілому ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. На підтвердження даних про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків надає скріншоти з телефону старшої дочки, де відповідач зазначав, що ненавидить своїх дітей та не бажає з ними спілкуватися. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.34). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2025 року зобов`язано службу у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Бориспільського району Київської області надати Бориспільському міськрайонному суду Київської області письмовий висновок щодо розв`язання спору між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] про позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с.42-43). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.54). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання №5429959, суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що діти з 2015 року проживають разом з нею. Батько лише протягом останніх двох років висилає кожного місяця 15 000 грн. на трьох дітей, проте вказаної суми не вистачає. Останній участі у вихованні не приймає. З кінця 2023 року проживає на Кіпрі . Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не надав. Представник служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради у судовому засіданні підтримала пред`явлений позов. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що більше 2 років батько не приймає участі у вихованні дітей, не спілкується більше 1 року. Будучи попереджений про кримінальну відповідальність свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що близько трьох років [PERSON] не приймає участі у вихованні дітей, із злів матерів йому відомо, що батько дітей не утримує. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2022 року батько не приймає участі у вихованні дітей. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника третьої особи та свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис 200. Після реєстрації шлюбу прізвище подружжя [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 26 червня 2008 року. У період перебування у шлюбі у сторін народились: [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.07.2022; [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.07.2022; [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.07.2022. Шлюб між сторонами було розірвано 10 жовтня 2017 року. Вказана обставина підтверджується копією рішення Бориспільського міськрайонного суду від 10.10.2017 року. 16 листопада 2023 року, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , в результаті якого змінила своє прізвище на - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16 листопада 2023 року. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] встановлено, що остання разом з дітьми, бабусею та братом проживає за адресою: [ADDRESS] . Також матеріали справи містять характеристики [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з яких слідує, що батько дітей із класними керівниками не спілкується, школу та батьківські збори не відвідує. З висновку органу опіки та піклування погодженого виконавчим комітетом Бориспільської міської ради слідує, що позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітніх дітей є недоцільним та передчасним. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно абзацу 2 п. 16 цієї ж Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів дітей, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001, СК України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків. Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У судовому засідання позивач визнала, що [PERSON] перебуваючи за кордоном, кожного місяця перераховував гроші для утримання дітей. Вказане твердження суперечить показам свідків, таким чином вказані покази судом не береться до уваги. Також, суд критично відноситься до скріншотів з месенжерів, які містяться в матеріалах справи та вважає їх недопустимими доказами, оскільки із них неможливо встановити сторін, які безпосередньо спілкувались між собою. Надані позивачем інші документи, на підтвердження позовних вимог, свідчать лише про те, що діти на час подання позову проживають разом з нею, перебуває у належних умовах, проходить навчання, проте жодним чином не підтверджують неналежного виконання [PERSON] його батьківських обов`язків. За правилами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради вважала позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей є передчасним. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що діти насправді усвідомлюють наслідки позбавлення батьківських прав відносно їх батька. Суд вважає, що позивачка належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, не надала належних та допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дітей, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки, може призвести до вкрай негативних наслідків у стосунках між батьком та дітьми, а саме до повної втрати будь-яких стосунків та навіть зв`язків між ними. Позивачка не навела в позовній заяві підстав застосування такого заходу, як такого, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Системно проаналізувавши докази у справі, суд дійшов до висновку, що на теперішній час відсутні підстави для крайнього заходу у вигляді позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дітей. Щодо стягнення аліментів слід зазначити наступне. Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За таких обставин [PERSON] зобов`язаний утримувати своїх дітей до досягнення найстаршою дитиною повноліття і позивач має право на отримання від відповідача аліментів на утримання їх спільних дітей. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З урахуванням обставин встановлених під час судового розгляду справи та вимог ст.182-184 СК України суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Розмір аліментів необхідно встановити в розмірі 1/2 частки від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.12.2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»). Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, то судовий збір в розмірі 1211,20 грн. необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. У відповідності до п.1. ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць.

Outcome: partial