Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

\~ До Приморського районного суду м. Одеси 10.07.2025 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано за нею 22.01.2013 року, на підставі свідоцтва на право власності, серія та номер: [NUMBER] від 26.12.1012 року, видавник: Виконавчий комітет Одеської міської ради. Згідно з довідкою № K7-157145-ф/о від 03.07.2025 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, в її квартирі зареєстровані: вона, [PERSON] , з 27.11.2013 року (власник); та [PERSON] з 26.02.2018 року (син). Вказувала, що відповідач у квартирі не проживає та ніколи не проживав, житлово-комунальні платежі не сплачує та ніколи не сплачував, у квартирі не має його особистих речей, і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона Відповідачу ніколи не чинила. Зазначала, що відповідач давно проживає за кордоном та не підтримує з нею зв`язок з 2019 року. З приводу зняття з реєстраційного обліку Відповідача, вона зверталась до Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради, але їй відмовили у знятті з реєстрації Відповідача, так як необхідно його особиста заява та присутність, а також повідомили що згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - Відповідача можливо зняти з реєстрації тільки у судовому порядку визнавши його таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням. Разом із сусідами, за посвідченням ОСББ «РАЗУМОВСЬКА 10/12», склали - Акт обстеження про факт не проживання особи за місцем реєстрації від 08.07.2025 року. Зазначила, що реєстрація Відповідача в квартирі заподіює їй шкоду, оскільки вона повинна сплачувати комунальні платежі за осіб зареєстрованих, а не фактично проживаючих у квартирі. А також, у зв`язку з тим, що вона є інвалідом 2 групи пожиттєво (пенсійне посвідчення № [NUMBER] від 01.08.2017 року додається) та не має можливості вже працювати, їй не вистачає грошових коштів на ліки, утримання житла та свого власного життя. Вона змушена виставити на продаж свою квартиру за адресою: [ADDRESS] , для придбання більш дешевше житло, а на різницю, яка залишиться від продажу, жити. За викладених обставин, за захистом своїх прав для усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном позивачка вимушена звернутись до суду з відповідним позовом шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, та вважає , що це буде належним способом захисту її порушених прав. Матеріали позову отримано суддею 11.07.2025 року. Відповідно до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь № 1565986 від 11.07.2025 року, [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~зареєстрований з\~26.02.2018\~року за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~ Ухвалою суду від 16.07.2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 08.09.2025 року. У підготовче засідання 08.09.2025 року сторони не з`явилися, від представника [PERSON] адвоката Крись Ю.О. надійшла а заява про розгляд справи за відсутності представника позивачки, просила закрити підготовче провадження. Ухвалою суду від 08.09.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, призначено до судового розгляду на 16.10.2025 року. У судове засідання 16.10.2025 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 18.11.2025 року. У судове засідання 18.11.2025 року сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Письмові матеріали справи, містять заяву представника позивача про розгляд справи у відсутність сторони позивача (а.с. 33).\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.\~ Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 3 ст. 211, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення за згодою представника позивача. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення датою складення цього судового рішення є 28.11.2025 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано за нею 22.01.2013 року, на підставі свідоцтва на право власності, серія та номер: [NUMBER] від 26.12.1012 року, видавник: Виконавчий комітет Одеської міської ради (а.с. 10-12).\~ Зазначене підтверджується також витягом від 25.11.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з довідкою № K7-157145-ф/о від 03.07.2025 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, в квартирі позивача зареєстровані: вона, [PERSON] , з 27.11.2013 року (власник); та [PERSON] з 26.02.2018 року (син) (а.с. 17). Згідно акту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «РАЗУМОВСЬКА 10/12» від 08.07.2025 року, відповідач [PERSON] за адресою позивача фактично не проживає та ніколи не проживав (а.с. 18).\~ Згідно тверджень позивача, відповідач у квартирі не проживає та ніколи не проживав, житлово-комунальні платежі не сплачує та ніколи не сплачував, у квартирі не має його особистих речей, і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач Відповідачу ніколи не чинила. Зазначала, що відповідач давно проживає за кордоном та не підтримує з нею зв`язок з 2019 року.\~ Зазначене не було спростовано стороною відповідача. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У вказаній справі позивач подав позов про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Спірні правовідносини виникли з приводу факту наявності реєстрації відповідача у квартирі позивачки,\~ яка належить їй на праві власності. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16.11.2016, справа № 6-709цс16). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що реєстрація і відсутність відповідача у квартирі позивача створює йому перешкоди у здійсненні правомочностей власника майна. Відповідач відсутній за даним місцем реєстрації. Отже, відповідач не проживає у спірній квартирі більші одного року, речей відповідача в квартирі не має. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial