Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-23 00:00:00

у червні 2025 року [PERSON] (надалі позивач) звернувся до суду з цим позовом. Позов обґрунтовано тим, що позивач є наймачем житлового приміщення квартири [ADDRESS] , на підставі ордеру. В січні 2025 року позивач звернувся до виконавчого комітету Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області (надалі відповідач) з заявою про оформлення передачі у приватну власність квартири [ADDRESS] . В заяві зазначив, що сім`я позивача має право на безоплатну приватизацію житла. До заяви додав усі документи, передбачені ст. 8 Закону України № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, а саме: довідку про реєстрацію місяця проживання; копію паспорту та РНОКПП; витяг про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні; копію ордеру; довідку; документи, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації; відомості Державного Реєстру речових прав; довідку про попередні зареєстровані місця проживання. 21 лютого 2025 року позивач отримав рішення виконавчого комітету Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області про відмову в безоплатній передачі у приватну власність 2-кімнатної квартири. Підставою для відмови вказано ненадання позивачем довідок з попередніх місць проживання, а також довідок, виданих органом приватизації за попередніми місцями проживання щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Позивач вважає рішення про відмову в безоплатній передачі у приватну власність квартири незаконною та неаргументованою. Зазначає, що ніколи не отримував житлових приміщень в порядку приватизації. Посилається на статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, ст. 47 Конституції України, положення ч. 2 ст. 9 ЖК України, ст. 345 ЦК України, ст. 2, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ (надалі Закон № 2482-ХІІ), ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункт 17 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (надалі Положення № 396), висновки з питань застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16, від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 755/17528/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18, від 24 травня 2021 року у справі № 296/2566/18, від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19, від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19, від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20. Постановленою суддею ухвалою від 19 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Постановленою суддею ухвалою від 10 липня 2025 року, після усунення недоліків позовної заяви, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 25 липня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що відповідач визнає ті обставини, що в січні 2025 року [PERSON] звернувся до органу приватизації виконавчого комітету Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області (надалі орган приватизації) з заявою, в якій просив оформити передачу в приватну власність квартири, яку він займає на умовах найму. 21 лютого 2025 року рішенням виконавчого комітету Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області № 170 відмовлено [PERSON] в безоплатній передачі у приватну власність 2-кімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рекомендовано [PERSON] надати довідки з попередніх місць проживання, а також довідки, видані органом приватизації за попередніми місцями проживання щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Також у відзиві вказує, що сторона відповідача не визнає пред`явлені позовні вимоги та заперечує проти задоволення позову [PERSON] , вважаючи наведені позивачем обставини та правові підстави позову необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам. Наголошує, що посилання позивача про долучення до поданої відповідачеві заяви про приватизацію всіх передбачених законом документів не відповідають дійсності, оскільки, як в переліку доданих до заяви документів, так і у фактично доданих до неї документах відсутні довідки, що підтверджують невикористання позивачем житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Так [PERSON] до суду разом з позовною заявою подана заява (без дати та вх. №, походження якої невідомо), в якій він просить оформити передачу в приватну власність квартири, яку займає на умовах найму. Проте, ця заява та зазначений в ній перелік документів не відповідає реально поданій [PERSON] заяві до органу приватизації (вх. 289 від 07 січня 2025 року) та доданим до неї документам. До дійсно поданої [PERSON] до органу приватизації заяви додані довідки з Ощадбанка, а не довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року). Відповідач вважає, що заява (без дати та вх. №, походження якої невідомо), в якій [PERSON] просить оформити передачу в приватну власність квартири, яку займає на умовах найму, подана позивачем до суду є завідомо неправдивою, а тому не може вважатися належним, допустимим та достовірним доказом у справі. Посилаючись на вимоги Положення № 396 вказує, що аналогічні вимоги викладені в пунктах 2.1, 2.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків), що перебувають у комунальній власності Черкаської селищної територіальної громади, у власність громадян, затверджене рішенням Черкаської селищної ради «Про затвердження Положень про орган приватизації житлового фонду та про порядок передачі квартир (будинків), що перебувають у комунальній власності Черкаської селищної територіальної громади, у власність громадян» від 10 липня 2024 року № 620/43/VIII, розташованої на сайті ради за посиланням: https://cherk.otg.dp.gov.ua/rishennya-gromadu/pro-zatverdzhennia-polozhen-pro-orhan-pryvatyzatsii-zhytlovoho-fondu-ta-pro-poriadok-peredachi-kvartyr-budynkiv-shcho-perebuvaiut-u-komunalnii-vlasnosti-cherkaskoi-selyshchnoi-terytorialnoi-2. Вказує, що законодавством чітко визначено суб`єкта, який надає документ, що підтверджує невикористання громадянином житлового чека для приватизації державного житлового фонду орган приватизації за місцем попереднього проживання відповідного громадянина та вказує, що позивачем не надано всіх документів, необхідних для проведення приватизації квартири, що унеможливлює в законному порядку видати відповідний документ на приватизацію квартири, та що позивачем не надано докази звернення до суб`єкта, який надає документ, що підтверджує невикористання громадянином житлового чека для приватизації державного житлового фонду після 01 січня 1992 року, а саме органу приватизації за попереднім місцем проживання, та що довідки з АТ «Державний ощадний банк України» (далі Ощадбанк) самі по собі не є офіційним документом, що гарантовано підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації житла, оскільки приватизація житла оформлювалась саме через органи місцевого самоврядування (житлово-комунальні органи), а Ощадбанк є лише фінансовою установою, яка обліковувала чеки. Наголошує, що Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 392870487 від 29 серпня 2024 року з параметрами запиту права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження), надані органу приватизації не можуть бути беззаперечним доказом того, що позивач ніколи не отримував житлових приміщень в порядку приватизації. Щодо позовної вимоги про зобов`язання вчинити дії просить відмовити у її задоволенні, вказуючи, що спосіб правового захисту, про застосування якого просить позивач (зобов`язати вчинити дії щодо передачі у власність шляхом приватизації квартири на його користь), не лише не передбачений статтею 16 ЦК України чи іншим законом, а й передбачає втручання суду у передбачені законом виключні повноваження органу місцевого самоврядування, що є неприпустимим. Посилання у позові на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), в якій було визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради у приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири, спростовується правовою позицією Верховного Суду, висловленої в постанові від 18 листопада 2019 року у справі № 139/705/15-ц (провадження № 61-15994св18). Постановленою судом ухвалою від 30 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Наголосив на поданні відповідачеві саме заяви, долученої до позову, з указаними у ній додатками. Послався на те, що положеннями Закону України № 2482-ХІІ) та Положенням № 396 визначено перелік обставин, за наявності яких орган приватизації приймає рішення про відмову, та серед таких підстави, визначеної позивачем та вказаної у рішенні не передбачено, та що відповідачем створено штучні підстави для відмови. Наданими позивачем до органу приватизації доказами підтверджується відсутність у власності позивача нерухомого майна. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Згідно з отриманою судом заявою просив розглянути справу у свою відсутність. Неявка представника відповідача, з огляду на поданий відзив та заяву не є перешкодою для розгляду справи. Суд, оцінивши доводи заяв по суті справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши їх матеріалами справи висновує таке. Згідно з засвідченою представником позивача копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , в період з 20 жовтня 1995 року по 20 грудня 1999 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 21 грудня 1999 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також, з засвідченої представником позивача копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] , заповненої у серпні 1989 року вбачається, зокрема, що: з 15 листопада 1991 року по 16 квітня 1992 року позивач навчався в гр. № 118 по підготовці водіїв категорії «ВС»; 07 травня 1992 року прийнятий водієм автомобілів в аварійно-ремонтну групу; 19 липня 1993 року звільнений у зв`язку з призовом до Збройних сил України; з 19 липня 1993 року по 23 жовтня 2018 року проходив службу в Збройних силах України, з яких звільнений у запас /а.с.26/. Засвідчена представником позивача копія посвідчення серії [NUMBER] від 12 жовтня 2015 року вказує, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій /а.с.17/. Відповідно до засвідченої представником позивача копії виписки з домової книги № 1 Вільненської сільської ради Кропивницького району, виданої Виконавчим комітетом Вільненської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області 06 жовтня 2020 року № 487, за № 406 містяться відомості про реєстрацію місця проживання 15 травня 1987 року у с. Вільне Кіровоградського району Кіровоградської області [PERSON] , [INFO] /а.с.21/. З засвідченої представником позивача копії довідки № 109.22-13/985/76057/2020-10/Вих від 17 листопада 2020 року, виданої Філією Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» позивачеві, повідомлено, що [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , в списках по використанню житлового чека на приватизацію не значиться і в приватизації житла участі не приймав /а.с.13/. З засвідченої представником копії довідки № 109.40/050-05, виданої 12 листопада 2024 року позивачеві Філією Кіровоградське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] не значиться в списках на приватизацію за адресою проживання: [ADDRESS] /а.с.19/. З засвідченої представником позивача копії повторного аркушу вибуття до талону статистичного обліку [PERSON] , [INFO] , який був прописаний за адресою: с. Вільне, Кіровоградського району, Кіровоградської області з 13 листопада 1991 року, вибув 10 серпня 1992 року на постійну роботу до смт Гвардійське, Новомосковського району, Дніпропетровської області. Виписаний [INFO] /а.с.23/. Відповідно до засвідченої представником позивача копії довідки філії Дніпропетровське регіональне управління АТ «Державний ощадний банк України» вих. № 978 від 14 жовтня 2024 року, виданої [PERSON] , списки на приватизацію житла за адресою: [ADDRESS] в Банк не надходили /а.с.12/. Згідно з засвідченою представником позивача копією ордеру, виданого Гвардійською Квартирно-експлуатаційною частиною району № 178 від 02 листопада 1999 року, [PERSON] та членам його родини: дружині [PERSON] , сину [PERSON] надано право вселення в двокімнатну житлову квартиру, жилою площею 27,40 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] /а.с.25/. Згідно з засвідченою представником позивача копією довідки філії Дніпропетровське регіональне управління АТ «Державний ощадний банк України» вих. № 979 від 14 жовтня 2024 року вбачається, що [PERSON] не значиться в списку громадян, які мають право на приватизацію житла за адресою: [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно з копією довідки вих. № 518 від 06 жовтня 2020 року, виданої позивачеві територіально відокремленим безбалансовим відділенням філією Дніпропетровське регіональне управління АТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , який на час реєстрації за адресою: [ADDRESS] , та за адресою: [ADDRESS] , в списках на отримання житлового чека не значиться /а.с.14/. Згідно з наданою суду копією Довідки Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області від 09 грудня 2024 року № 2497 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, поданою у засвідченій представником позивача копії, за адресою: [ADDRESS] з 21 грудня 1999 року по час видачі довідки зареєстрована одна особа [PERSON] , [INFO] /а.с.20/. Відомості про реєстрацію місця проживання позивача з 21 грудня 1999 року також підтверджуються й наданим у засвідченій представником позивача копії витягом з реєстру територіальної громади № 2024/014805005 /а.с.22/. 04 жовтня 2024 року Керівником КП «НМБТІ» ДОР» затверджено технічний паспорт, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:5082-7007-1126-5803 на квартиру [ADDRESS] , засвідчену представником позивача копію якого надано суду, з якого вбачається технічні характеристики квартири, зокрема загальна площа 46,6 кв.м /а.с.15-16/. З наданої позивачем копії, засвідченої представником позивача, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 392870487 від 29 серпня 2024 року щодо суб`єкта [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] /а.с.8-9/, вбачається наявність відомостей про право власності на: земельну ділянку, кадастровий номер 1223281500:03:004:0043, площею 0.0796 га, що виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 350, виданого 25 липня 2022 року Працевич В. В., приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 106.7 кв. м, житловою площею 49.4 кв. м за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку, кадастровий номер 1223281500:03:004:0044, площею 0.25 га, що виникло на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, серія та номер: 349, виданого 25 липня 2022 року Працевич В. В., приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області; земельну ділянку, кадастровий номер 3522581900:02:000:0124, прощею 3.2487 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Кіровоградська область, Кропивницький район, с/рада Вільненська на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: КР 093288, виданого 03 грудня 2007 року Кіровоградською районною державною адміністрацією щодо якої наявний запис про право оренди ПП «ШАНС» з датою закінчення дії 05 січня 2034 року з автоматичним продовженням дії договору; на частку (на праві спільної сумісної власності) будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 87,5 кв. м, житловою площею 55,7 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу, ВАМ № 912011 р. № 855, від 01 серпня 2003 року, виданого О. А. Логвіновою, приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу. Запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 08 лютого 2023 року на підставі договору дарування 1/2 частки житлового будинку, посвідчений Дейнека Л. А., приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу 08 лютого 2023 року за реєстровим № 80, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2689509712100. Позивачем надано до суду у засвідченій представником копії заяву, датовану 2024 роком /а.с.10/, згідно з якою [PERSON] , що проживає: [ADDRESS] звернувся до керівника органу приватизації з проханням оформити передачу в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність квартири в будинку (необхідне підкреслити), що займає [PERSON] разом з членами сім`ї на умовах найму. Згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» сім`я має право на безоплатну приватизацію житла. При оформленні квартири, будинку (необхідне підкреслити) у спільну часткову власність просить передати у приватну власність членам сім`ї у рівних частках: [PERSON] . Уповноваженим власником житла визначено [PERSON] . В заяві вказано про долучення до неї додатків: 1. Довідки про реєстрацію місця проживання; 2. Копії паспорту та ідентифікаційного номеру; 3. Витягу про зареєстровану у житловому приміщенні особу; 4. Копії ордера довідка; 5. Документу, що підтверджує невикористання житл. членів для приват.; 6. Відомостей з державного реєстру речових прав; 7. Довідки про попередні зареєстровані місця проживання. Заява містить підпис наймача, відбиток печатки КП «Жилсервіс» Черкаської сільської ради, підпис від імені Керівника підприємства по обслуговування житла. Відповідачем надано суду у засвідченій представником копії заяву, датовану 07 січня 2025 року /а.с.58/, згідно з якою [PERSON] , що проживає: [ADDRESS] звернувся до керівника органу приватизації з проханням оформити передачу в приватну власність квартири в будинку, що займає [PERSON] разом з членами сім`ї на умовах найму. Згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» сім`я має право на безоплатну приватизацію житла. При оформленні квартири, будинку у спільну часткову власність просить передати у приватну власність членам сім`ї у рівних частках: [PERSON] . Уповноваженим власником житла визначено [PERSON] . В заяві вказано про долучення до неї додатків: 1. Довідки про зареєстрованих осіб; 2. Копії паспорту; 3. Копії довідки ІПН; 4. заяви-пояснення; 5. Копії трудової книжки; 6. Копії послужного списку; 7. Копію картки прописки; 8. Довідки з попереднього місця проживання; 9. Витяг з реєстру ТГ; 10. Копії ордеру; 11. Копію технічного паспорту; 12. довідки з ощадбанку 5 шт.; 13 Інформацію з держ. реєстру речових прав; 14. Копію посвідчення УБД; 15. Копію договору найму. Заява містить підпис наймача, відбиток печатки КП «Жилсервіс» Черкаської сільської ради, підпис від імені Керівника підприємства по обслуговування житла. Рішенням Виконавчого комітету Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області від 21 лютого 2025 року № 170, розглянувши заяву [PERSON] від 07 січня 2025 року № 289 та додані документи, виконавчий комітет Черкаської селищної ради Самарійського району Дніпропетровської області відмовив [PERSON] в безоплатній передачі у приватну власність 2-кімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рекомендовано [PERSON] надати довідки з попередніх місць проживання, а також довідки, виданої органом приватизації за попередніми місцями проживання щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Рішення обґрунтоване посиланням на ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 3, 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ч. 1 ст. 27 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» від 16 грудня 2009 року № 396, Положення про порядок передачі квартир (будинків), що перебувають у комунальній власності Черкаської селищної територіальної громади, у власність громадян, затвердженого рішенням Черкаської селищної ради від 10 липня 2024 року № 620/43/4111 /а.с.24/. Вирішуючи позов суд ураховує таке. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII. Згідно з частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У частині десятій статті 8 Закону № 2482-XII закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»; надалі Закон № 500-VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону № 500-VI, частина друга статті 2 Закону № 2482-XII). Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). Зокрема, ст. 1 Закону № 500-VI визначено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (надалі Положення) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Зокрема, громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Громадяни, які проживають у гуртожитку, крім документів, визначених у цьому пункті, до заяви також додають: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності житла; копію договору найму жилого приміщення та/або копію договору оренди житла; форму первинної облікової документації № 028/о «Консультаційний висновок спеціаліста» з відміткою про відсутність захворювання на туберкульоз. За п. 19 Положення довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (зі змінами). Згідно з п. 20 Положення документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). При цьому, за п.10, 12 Положення якщо загальна площа квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальних квартирах, що підлягають приватизації, перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату. Сума доплати визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян об`єкти, визначені статтею 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За ст. 3 Закону № 2482-XII приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно зі ст. 6 Закону № 2482-XII незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними, в тому числі, квартири (будинки), в яких мешкають військовослужбовці, котрим встановлена пільга Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону № 2482-XII право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений законодавством. Відповідно до законодавства України державний облік житлового фонду здійснюється за єдиною для України системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (стаття 28 ЖК України). Неналежний облік житлових приміщень (квартир) державного житлового фонду, що перешкоджає їх приватизації громадянами, які на законних підставах вселилися та проживають у цих приміщеннях (квартирах) та відповідно до закону мають право на їх приватизацію, не може покладати на цих громадян негативні наслідки такої бездіяльності уповноважених органів державної влади / місцевого самоврядування та тягар ризиків відмови у приватизації житлових приміщень (квартир) з цих підстав. Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд. Якщо органи приватизації зволікають із прийняттям відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передання спірного житла у приватну власність позивача. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23). Суд приймає до уваги посилання представника відповідача на той факт, що до суду позивачем у копії надано заяву про приватизацію, яка не відповідає фактично поданій відповідачеві 07 січня 2025 року. На це вказує той факт, що долучена позивачем до матеріалів справи заява про приватизацію датована 2024 роком, у той час, як рішення відповідача про відмову вказує на розгляд заяви позивача від 07 січня 2025 року. Водночас враховує суд й те, що долучена відповідачем до відзиву заява про приватизацію подана позивачем та в додатках до неї вказані, окрім іншого: копія паспорта громадянина України позивача, копія довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку позивача, довідка про зареєстрованих осіб, копія картки прописки, витяг з реєстру територіальної громади щодо позивача, копія технічного паспорту на квартиру, копія ордера на жиле приміщення, п`ять довідок Ощадбанку, копія ордера, дві довідки з попереднього місця проживання, копія договору найму жилого приміщення. Надана відповідачем заява вказує на фактичне виконання позивачем вимог п. 17 та 18 Положення (в частині звернення до органу приватизації з заявою та її заповнення). При цьому, сторона позивача вважає, що позивачем надано всі, передбачені законодавством документи для прийняття рішення про приватизацію й відповідачем незаконно встановлені вимоги про надання документів, які не передбачені Положенням. Відповідач, у свою чергу вказує, що позивачем до заяви не надано документів, які підтверджують невикористання житлових чеків. Оцінюючи доводи представника відповідача суд ставиться до них критично. Так, відповідно до ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету міністрів від 12 травня 2007 року № 717 «Про затвердження Положення про Міністерство з питань житлово-комунального господарства України», Міністерство з питань житлово-комунального господарства України (Мінжитлокомунгосп) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінжитлокомунгосп є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань забезпечення реалізації державної політики у сфері житлово-комунального господарства, житлової політики та міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус). Відповідно до п. 7 «Положення про Міністерство з питань житлово-комунального господарства України» (яке було чинним на момент затвердження Положення), Мінжитлокомунгосп видає у межах своїх повноважень та відповідно до законодавства накази, організовує і контролює їх виконання. Таким чином, уряд делегував Мінжитлокомунгоспу повноваження на видачу наказів, які є обов`язковими для виконання. Відповідно до Закону № 2482-XII цей Закон визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання. Отже, вказаний закон встановлює лише основні принципи, за якими здійснюється приватизація житлового фонду. Відповідно до п. 1 Положення, воно визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Суд звертає увагу, що під «порядком» розуміється встановлення певної послідовності, черговості, способу виконання, методики здійснення передачі вказаних вище приміщень у власність громадян. Таким чином, у цьому випадку Положення не виходить за межі Закону, а лише встановлює порядок та процедуру реалізації його норм, у тому числі, шляхом установлення переліку документів, які необхідно подати особі для реалізації її права на приватизацію об`єкта житлового фонду. Таким чином, відсутня суперечність між указаними правовими нормами, а тому немає необхідності застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Водночас, щодо самого факту відмови у задоволенні заяви через ненадання позивачем документів, що підтверджують невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, суд зазначає таке. У п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду… Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Системний аналіз положень Закону та ЖК України дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого п. 5 ст. 5 Закону». Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. При зверненні позивача з заявою про приватизацію житлового приміщення у будинку, відповідач зазначив недоліком, відсутність документу, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 1992 року по 2025 рік. Дійсно, п. 20, так само, як й п. 2.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків), що перебувають у комунальній власності Черкаської селищної територіальної громади, у власність громадян, затверджене Рішенням Черкаської селищної ради від 10 липня 2024 року № 620/43/VIII визначає, що документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Також є дійсним й те, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до органів приватизації за попередніми місцями проживання після 01 січня 1992 року. Разом з тим, суд вважає таку вимогу органу приватизації про надання позивачем відомостей про те, що раніше він не використав своє право на приватизацію, безпідставною, оскільки встановлення цієї обставини має відноситись до виключної компетенції держави, яка, виконуючи функції з владного регулювання всіх без винятку суспільних правовідносин, зобов`язана мати власний, самодостатній і незалежний механізм з отримання такої інформації, не покладаючи цей тягар на громадян. Крім того суд ураховує, що у період з 20 жовтня 1995 року по день подання заяви місце зареєстрованого проживання позивача було на території смт Гвардійське (на момент розгляду справи селище Зарічне), відтак, з урахуванням змін в територіальному устрої та правонаступництва, таким органом приватизації на момент розгляду справи, є сам відповідач. Більш того, позивачем відповідачеві надано документи, які підтверджують його попередні місця проживання та довідки відповідних відділень АТ «Державний ощадний банк України», які вказують на відсутність участі позивача в приватизації житла та в списках по використанню (отримання) житлового чека. Так, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 1993 року № 305 «Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків» та Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27 серпня 2000 року № 179, з метою використання житлових чеків за їх призначенням в установах Ощадбанку України відкриваються приватизаційні депозитні рахунки, на які зараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян. Отже, розпорядником інформації про залишки житлового чеку на відповідному позабалансовому рахунку є AT «Державний ощадний банк України», який надає інформацію про наявність/відсутність особи у списках на приватизацію, а тому довідка AT «Державний ощадний банк України» сама по собі є достатнім документом, який у відповідній частині підтверджує невикористання права на приватизацію державного житлового фонду, що не прийнято до уваги відповідачем при ухваленні спірного рішення. Отже, відмова у приватизації житла через ненадання органу приватизації окремих документів не є передбаченою законом підставою, а тому є неправомірною. Такий правовий висновок, зокрема підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, а також постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 755/17528/17, від 24 травня 2021 року у справі № 296/2566/18, від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19, від 19 червня 2023 року у справі № 295/2637/20. За таких обставин наявні підстави для визнання протиправною відмови виконавчого комітету Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області в приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS] . Щодо вимог позову про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо передачі у власність позивача, шляхом приватизації, спірної житлової квартири суд висновує таке. Посилань на те та доказів того, що спірне житлове приміщення (квартира) підпадає під перелік заборони на приватизацію, встановлений ч. 4 ст. 1 Закону № 500-VI, ч. 2 ст. 2 Закону № 2482-XII суду не надано, як не надано суду й доказів того, що позивач, проживаючи у спірній квартирі на підставі ордера від 02 листопада 1999 року з 02 листопада 1999 року в силу ч. 2 ст. 1 Закону № 500-VI є таким, у кого відсутнє право на приватизацію, чи використав таке право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Відповідач в обґрунтування підстав для відмови в позові в цій частині посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 18 листопада 2019 року у справі № 139/705/15-ц та вказує, що вимога про зобов`язання відповідача здійснити приватизацію спірної квартири на користь саме позивача не підлягає задоволенню оскільки є формою втручання в дискреційні повноваження іншого органу та виходить за межі завдань цивільного судочинства. Позивач указує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду висловленої в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. А у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21) Верховний Суд вважав обґрунтованими вимоги про зобов`язання державного департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчить також і позиція, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), якою визнано неправомірною відмову департаменту житлового господарства міської ради у приватизації і зобов`язано департамент провести приватизацію квартири. Вирішуючи питання щодо ефективного способу захисту порушеного права суд ураховує, що відповідно до висновків Верховного Суду, сформульованих у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження № 61-1845св20), такий спосіб захисту в разі порушення права під час приватизації майна, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність таке майно з державного житлового фонду з покладенням обов`язку на останнього оформити приватизацію житлового приміщення є належним. Як указано у висновку з питань застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 05 травня 2025 року у справі № 759/1426/22, якщо органи приватизації зволікають із прийняттям відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передання спірного житла у приватну власність позивача. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування мають право відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, лише у випадку відсутності у них права на приватизацію та/або заборони приватизувати конкретне приміщення. Згідно з висновком з питань застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 758/3171/23 об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14)). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд самостійно надає юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)). Про ефективність та належність такого способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, при встановленні незаконності дій чи бездіяльності органу приватизації щодо реалізації особою права на приватизацію житлового приміщення, зокрема шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать постанови Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №183/2859/16, від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 760/23067/19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц. Верховний Суд також зауважував, що якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення (пункт 64 постанови Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 128/1534/21). При цьому суд виходить з того, що позивач просив зобов`язати відповідача передати йому квартиру у власність шляхом приватизації, водночас ефективним способом захисту, в межах заявлених позивачем позовних вимог (які стосуються, хоча і набуття у власність, однак в порядку приватизації) є саме зобов`язання відповідача провести приватизацію спірної квартири, на ім`я позивача, а не в обсязі передачі у власність, про який просить позивач та який буде надмірним втручанням в дискреційні повноваження. За таких обставин суд погоджується з позицією позивача щодо ефективного способу захисту порушеного права та відхиляє посилання відповідача на неналежний спосіб захисту, не застосовуючи правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2019 року у справі № 139/705/15-ц як таку, що суперечить пізніше прийнятій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 05 травня 2025 року та застосування якої не забезпечить ефективний захист прав позивача. Тобто позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Інші аргументи та доводи сторін, як самі по собі так і у своїй сукупності не є підставою для задоволення, чи відмови у задоволенні позовних вимог, не мають істотного значення для вирішення справи по суті, а тому не досліджуються при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у справі, покладаються на відповідача у розмірі 2\~422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial