Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

19 серпня 2025 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, та звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Позивач в обґрунтування позову зазначив, що 07 травня 1998 року виконкомом Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] , [INFO] , та відповідачкою [PERSON] , [INFO] , про що було складено відповідний актовий запис за №4, в результаті чого Відповідачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після укладення шлюбу у травні 1998 року Відповідачка переїхала до Позивача, і з того часу вони почали спільно проживати в [ADDRESS] . У шлюбі в сторін народилось четверо дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.10.2011 у справі №2-390/11 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останнього на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки усіх його заробітків (доходів), до настання повноліття меншої дочки, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.10.2011 року. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28.09.2012 у справі №706/1528/12 позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останнього на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 400 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 11 вересня 2012 року. 15 листопада 2019 року [PERSON] , [INFO] , та [INFO] [PERSON] , [INFO] , досягли повноліття. У лютому 2020 року після чергової сімейної сварки [PERSON] звернулася до Міжгірського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про примусове виконання виконавчого листа від 26.10.2012 №706/1528/12, на підставі якої було відкрито виконавче провадження №61254351. 04 серпня 2021 року Відповідачка остаточно залишила сім`ю та переїхала до іншого чоловіка. З того часу спірні сторони фактично припинили спільне подружнє проживання, не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства. Неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] залишилися проживати разом із Позивачем. З того часу Відповідачка практично не підтримує жодного контакту з дітьми, не бере участі в їхньому вихованні та повністю ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Вихованням та утриманням дітей займається Позивач самостійно. Згідно розрахунку заборгованості №7690/24.11-38, виданого 06.08.2025 Міжгірським ВДВС у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за період з лютого 2020 по липень 2025 року у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №61254351 у розмірі 217 340,95 грн. Оскільки у період з лютого 2020 року і по теперішній час [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом із Позивачем та перебувають на його утриманні, а Відповідачка з серпня 2021 року взагалі залишила дітей та не бере жодної участі в їх вихованні та утриманні, це стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 27 серпня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 25-26). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Рішко С.І. в судове засідання не з`явилися, проте на адресу суду позивачем та його представником подана заява, в якій вона просять проводити судовий розгляд у їх відсутності. Позовні вимоги [PERSON] підтримують в повному обсязі та просять такі задовольнити за наведеними у позові підставами. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідачки до суду, відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України, проте, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачкою суду не надано, відзив проти позову на адресу суду відповідачкою не подано, жодних заперечень проти позовних вимог суду не представлено. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради в судове засідання не з`явився, проте до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. В заяві посилаються, що виконати ухвалу суду в повному обсязі не представляється можливим, оскільки служба у справах дітей Міжгірської селищної ради є окремою юридичною особою, інших працівників у службі немає, окрім начальника, який на даний час перебуває у безтерміновій відпустці. У зв`язку з вищенаведеним скликати комісію та надати суду письмовий висновок є неможливим. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України: у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд проводить судове засідання у відсутність учасників справи, без фіксування судового процесу. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи 302/1176/25, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності й з`ясувавши всі обставини в справі, суд уважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Суд встановив, що 07.05.1998 сторони уклали шлюб. Від цього шлюбу у них народилося четверо дітей: четверо дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28.09.2012 у справі №706/1528/12 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено та стягнуто з останнього на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 400 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 11 вересня 2012 року. 26 жовтня 2012 року за заявою [PERSON] Міжгірським районним судом Закарпатської області було видано виконавчий лист №706/1828/12 для примусового виконання рішення суду від 28.09.2012 у справі №706/1528/12. 15 листопада 2019 року [PERSON] , [INFO] , а [INFO] [PERSON] , [INFO] , досягли повноліття. В заяві по суті справи позивач стверджує, що з 04 серпня 2021 року дружина остаточно покинула сім`ю та переїхала до іншого чоловіка та з того часу спірні сторони фактично припинили спільне подружнє проживання, не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства. Неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] залишилися проживати разом із Позивачем. Як вбачається з розрахунку ВДВС від 06.08.2025, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей по виконавчому листу № 706/1828/12, з 01.02.2020 по 31.07.2025 становить 217340,95 грн (а.с.20). З довідки Лозянського старостинського округу Міжгірської селищної ради № 284 від 05.11.2025 вбачається, що [PERSON] [INFO] зареєстрований і постійно проживає з дня народження за адресою: [ADDRESS] , за винятком періоду проходження служби в ЗСУ. Дружина: [PERSON] [INFO] яка зареєстрована [ADDRESS] , до 04.08.2021 р. проживала [ADDRESS] , а з 04.08.2021р. фактично не проживає. Місце перебування старостату не відоме. Дочка [PERSON] [INFO] зареєстрована і проживає [ADDRESS] . Син [PERSON] [INFO] зареєстрований проживає [ADDRESS] . Зазначеною довідкою підтверджуються доводи позивача про його постійне проживання з неповнолітніми дітьми на користь яких з нього стягуються аліменти, а також відсутність з 04.08.2021 за вказаним місцем проживання відповідачки [PERSON] , яка є стягувачкою аліментів. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частин сьомої-дев`ятої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей,незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами,першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд зауважує, що принцип забезпечення найкращих інтересів для дитини виражається через такі засади, як рівність, пріоритетність сімейних форм виховання, забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини тощо. Водночас у кожній конкретній справі реалізація принципу «найкращих інтересів дитини» потребує диференційованого підходу, який, з урахуванням конкретних життєвих обставин, суд застосовує під час вирішення питань, що стосуються прав та інтересів дитини. Суд зазначає, що у цьому спорі між батьками, як і в інших спорах, що стосуються прав та інтересів дитини, визначальне значення мають її найкращі інтереси, а саме вчинення батьками як особами, які несуть відповідальність за дитину, дій або прийняття ними рішень в інтересах дитини, тобто створення найкращих умов, необхідних для її утримання, забезпечення потреб у благах, що сприятимуть гармонічному, здоровому і нормальному розвитку такої дитини як особистості у фізичний, розумовій, моральній, духовній і соціальній сферах. У цьому спорі між батьками, який випливає з сімейних відносин, суд керується справедливою рівновагою між інтересами дитини та інтересами обох батьків, яка має бути спрямована на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, тобто отримання дитиною належного матеріального утримання від обох батьків. Відповідно до практики ЄСПЛ рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Отже, з огляду на об`єктивні обставини спору насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини. Тому поведінка батьків має забезпечувати найкращі інтереси дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Частинами першою та другою статті 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, а також їх призначення. Суд зауважує, що тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти - це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням необхідно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням. Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо). Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (див.: постанову Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)). Стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, за умови, що ці діти проживають з ним та перебувають на його утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини, який проживає окремо, на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22, від 22 листопада 2022 року у справі №188/1029/19, провадження № 61-11986св20, від 12 травня 2023 року у справа № 686/12480/22, провадження № 61-12518св22. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №596/826/21-ц зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Суд установив, що впродовж періоду, за який нараховано заборгованість зі сплати аліментів неповнолітні [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] проживали разом з позивачем і перебували на його утриманні. Неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають і перебувають на утриманні позивача й на час розгляду цієї справи судом. Натомість місце перебування відповідачки [PERSON] , яка є стягувачкою аліментів з 04 серпня 2021 року невідоме та відмінне від місця проживання дітей. Зазначені обставини є підставою для звільнення [PERSON] від заборгованості зі спали аліментів утримання дітей, обрахованої у межах виконавчого провадження №61254351 на підставі виконавчого листа №706/1528/12, виданого 26.10.2012 Міжгірським районним судом Закарпатської області, а також для припинення стягнення з нього аліментів, яке здійснюється на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28.09.2012 у справі № 706/1528/12. Щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню слід зазначити, що згідно зі ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Вирішуючи цей спір суд установив відсутність підстав для стягнення з позивача аліментів і дійшов висновку про припинення їх стягнення. Наслідком цього є припинення обов`язку зі сплати аліментів, який був покладений на позивача рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28.09.2012 у справі № 706/1528/12, примусове виконання якого здійснювалось на підставі виконавчого листа №706/1528/12, виданого 26.10.2012 Міжгірським районним судом Закарпатської області. Суд висновує, що ефективним способом захисту порушених прав позивача буде визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки лише припинення стягнення аліментів не призведе до закриття виконавчого провадження в якому з позивача стягуються аліменти. Оцінивши в сукупності встановлені обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені позивачем вимоги, враховуючи, що неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] постійно проживають разом із позивачем та перебувають на його утриманні, вирішуючи спір в найкращих інтересах дитини, суд висновує, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 2422,40 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved