Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про визнання права власності на майно. В обґрунтування позову зазначено, що 18.06.1994 р. на підставі договору дарування [PERSON] набула право власності на 11/32 частин будинку [ADDRESS] , право власності позивача було зареєстровано 09.09.1994 р. за № 12 в Міжміському БТІ. Далі, 12.01.1995 року [PERSON] придбала 5/16 частин житлового будинку [ADDRESS] , договір був посвідчений державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 3-101. Відповідно до реєстраційного напису на правовстановлюючому документі 5/16 частини житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] було зареєстроване в Бердянському міжміському БТІ за позивачем 12.01.1995 року. Проте, відомості про право власності на будинок не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на час вчинення нотаріальної дії цього реєстру не існувало, а реєстрація вказаного будинку була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент спірних правовідносин. Оскільки відомості про речові права відсутні в ДРРП, позивач звернулася із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно. Рішенням державного реєстратора № 80115651 від 29.07.2025 р. відмовлено в проведенні реєстраційних дій через відсутність відповіді на запит від КП з технічної інвентаризації. Тимчасова окупація м. Бердянськ виключає можливість підтвердження реєстрації права власності в БТІ. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати за [PERSON] право власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05.09.2025 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, раніше надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, просили ухвалити рішення на розсуд суду за наявними в матеріалах справи документами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 18.08.1994 року, засвідченого завідувачем Бердянської державної нотаріальної контори Мягченко С.Г., зареєстрованим в реєстрі за № 1-1968, в спільному сумісному майні подружжя, придбаному ними під час шлюбу, право власності належить [PERSON] в розмірі 1/2 частки та [PERSON] в розмірі 1/2 частки. Спільна сумісна власність подружжя, право власності на яке кожного з них засвідчується у вказаних частках, складається з 11/16 частки житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 448,6 кв.м. Вказані 11/16 частки житлового будинку зареєстровані на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого Бердянською нотаріальною конторою від 30.07.1991 року за р. І-2779, зареєстроване в Бердянському міжміському бюро технічної інвентаризації, реєстровий № 5031, що підтверджується довідкою-характеристикою Бердянського міжміського бюро технічної інвентаризації № 1320 від 05.08.1994 р. 18.08.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який засвідченим завідувачем Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Мягченко С.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1-1969, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 11/32 частки житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 448,6 кв.м. Згідно із реєстраційним написом право власності [PERSON] на 11/32 частки домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації 09.09.1994 року. Відповідно до реєстраційного посвідчення від 09.09.1994 р., Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації засвідчено, що 11/32 частки житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору дарування, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою від 18.08.1994 р. р.н. 1-1969. Доп. 17, стр. 19, р № 5031. 12.01.1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р., зареєстрований в реєстрі за № 3-101, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала 5/16 частин жилого будинку з відповідною частиною будівель та споруджень, що знаходиться в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розміром - 448,6 кв.м. Згідно із реєстраційним написом право власності [PERSON] на 5/16 частин домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації 19.01.1995 року. З технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , ідентифікатор об`єкта нерухомого майна: 01.3681051.4674126.20250523.34.0000.90, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:8153-2829-9771-6375, вбачається, що паспорт виготовлено 13.05.2025 року, замовником технічної інвентаризації є: [PERSON] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Щепанської Н.І. за № 80115651 від 29.07.2025 року [PERSON] було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою, у зв`язку з неотриманням державним реєстратором відповіді на запит від органу бюро технічної інвентаризації щодо зареєстрованого права власності до 2013 року на заявлений об`єкт - житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025 року, який прийнятий на заміну наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, територія м. Бердянськ Бердянської міської територіальної громади перебуває під тимчасовою окупацією. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів України. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд вважає необхідним захистити порушене право позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В той же час, враховуючи обставини справи та відсутність порушень прав позивача з боку відповідача, суд дійшов висновку про необхідність компенсувати судовий збір за рахунок держави.

Outcome: approved