Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-17 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, покликаючись на те, що з 08.10.2008 року, вони (сторони) перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦС Мостиського районного управління юстиції Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис №72. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 12.09.2024 року у цивільній справі №448/1467/24 шлюб між ними (сторонами) розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 17.10.2024 року. Зазначає, що від даного шлюбу в них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На даний час діти проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка проживає окремо. Стверджує, що згоди щодо місця проживання доньки [PERSON] та сина [PERSON] і передачі їх під його піклування та виховання з відповідачкою не досягнуто. При цьому, позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дітьми. Зазначає, що він повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається їхнім вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дітей, постійно підтримує контакт із навчальними закладами, де навчаються його діти, цікавиться їхньою успішністю, спілкується з вчителями, відвідує батьківські збори. У свою чергу, відповідачка приділяє дітям уваги в недостатній мірі. Крім того, часті сварки з відповідачкою ускладнюють виконання їхніх усних домовленостей щодо дітей. Вважає, що в інтересах дітей залишити їх на його утриманні та вихованні за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що створив для дітей найкращі умови: у них є свій куточок для ігор, місце для відпочинку, достатньо іграшок та речей для розвитку. Стверджує, що він любить своїх дітей і може забезпечити їх усім необхідним. Покликається на те, що він позитивно характеризується за місцем свого проживання, що підтверджується характеристикою, виданою Мостиською міською радою Львівської області від 24.09.2024 року №2578/02-33. Також постійно слідкує за станом свого здоров`я та дітей. Зазначає, що у нього з дітьми психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Вказує, що він звернувся в Мостиську міську раду Львівської області (як орган опіки та піклування) із заявою від 10.10.2024 року про надання висновку щодо можливості визначення місця проживання, самостійного виховання та утримання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним - батьком [PERSON] , [INFO] . Вважає, що проживання дітей разом з ним відповідає їхнім інтересам, адже у нього є можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей, чого відповідачка забезпечити не в змозі, адже її дохід значно менший за його. Стверджує, що він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідачки з дітьми і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені спілкування з матір`ю, він не заперечує і навіть підтримує положення сімейного законодавства, що кожен з батьків має право брати участь у вихованні своєї дитини, але враховуючи стан здоров`я дітей і поведінку відповідачки - матері дітей, її побачення з дітьми повинні бути контрольованими аби не завдавати шкоди дітям. При цьому запевняє, що діти хочуть жити з ним, у нього хороші матеріальні умови проживання (власний будинок, загальною площею 187,7 кв.м., який газифікований, є електропостачання та водопостачання, проведено каналізування в будинку, в господарстві є земельна ділянка площею 0,1 га), спиртними напоями не зловживає, не палить, добре відноситься до дітей, працює. З огляду на наведене, він (позивач) вирішив звернутися з даним позовом до суду. У зв`язку з чим, просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] для подальшого самостійного виховання та утримання разом з ним (позивачем) - батьком [PERSON] , [INFO] за адресою його зареєстрованого місця проживання ( [ADDRESS] ). ІІ. Короткий зміст інших заяв по суті справи. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, який обґрунтовувала тим, що даний позов є безпідставним і таким, що підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору. Покликалася на те, що після розірвання шлюбу, на вимогу колишнього чоловіка вона стала проживати окремо за адресою: [ADDRESS] і на даний час займається облаштуванням своїх побутових умов. У зв`язку з вказаними обставинами, їхні спільні неповнолітні діти: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] залишились проживати разом з батьком - позивачем [PERSON] у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який вони побудували спільно з [PERSON] . Зазначає, що позивач не дивлячись на те, що до вересня 2024 року діти проживали з нею, вона про них піклувалася та купувала все необхідне, готувала для них їжу, подав до суду заяву про стягнення з неї аліментів на утримання дітей, про що відповідачка [PERSON] дізналась лише на початку грудня 2024 року із виклику її до державного виконавця, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість. Вказала, що на даний час вона погасила заборгованість по аліментах. Крім того, наголосила, що така заборгованість виникла не по її вині, адже вона не отримувала жодних документів з суду і їй не було відомо про видачу судового наказу про стягнення з неї аліментів. Ствердила, що на даний час [PERSON] не допускає її до дітей, влаштовує сварки і принижує її, як матір та жінку, обзиваючи різними нецензурними словами в присутності дітей, що впливає на їх морально-психологічний стан. А відтак зазначає, що діти намагаючись уникнути таких сварок, просять її не приїжджати до них, нічого їм не привозити та не купувати, бо їх батько буде сварити. Вказує, що незважаючи на те, що діти і так фактично проживають із батьком і вона сама не заперечує проти їх проживання з позивачем, оскільки на даний час облаштовує свої побутові умови за новим місцем проживання, [PERSON] подав до суду позов про визначення місця проживання дітей разом з ним. Стверджує, що така поведінка [PERSON] негативно впливає в першу чергу на їхніх неповнолітніх дітей, а також на її моральне та фізичне здоров`я. Вважає, що у них з відповідачем не було і немає спору на даний час щодо місця проживання дітей, оскільки діти як проживали за місцем проживання батька по [ADDRESS] , так і надалі проживають з ним. Водночас, саме позивач [PERSON] всілякими способами намагається відсторонити її, як матір, від процесу спілкування, піклування та виховання дітей, зокрема з цього приводу, зазначає, що вона подала заяву до органу опіки та піклування. ІІІ. Позиція учасників справи. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги. Просив визначити місце проживання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] для подальшого самостійного виховання та утримання разом з ним (позивачем) - батьком [PERSON] , [INFO] за адресою його зареєстрованого місця проживання ( [ADDRESS] ). Зазначив, що відповідачка не піклується, не цікавиться дітьми, вона фактично відсутня у їхньому житті. Представник позивача - адвокат Борисенко В.В. пояснив, що позивач звернувся до суду з указаним позовом з метою забезпечення прав дітей. Покликається на те, що діти мають виховуватися батьком, оскільки вони перебувають на його утриманні та діти самі висловили бажання проживати разом із ним. У зв`язку з цим просить суд задовольнити позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у судове засідання не з`явилася, клопотань про відкладення або про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, однак її інтереси представляє адвокат Демчук Г.В. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Демчук Г.В. в судовому засіданні просила відмовити у позові, оскільки не вбачає порушення прав позивача. Пояснила, що діти на час звернення до суду не мали зареєстрованого місця проживання, однак з 18.12.2024 року такі були зареєстровані за адресою місця проживання їхнього батька. Стверджує, що діти як проживали з батьком так і проживають та виховуються ним. Представник органу опіки та піклування - Чура Р.М. у судовому засіданні просила врахувати висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 20.12.2024р. за №11. Також зазначила, що відповідачка зверталася до органу опіки та піклування із заявою, в якій просила зобов`язати позивача [PERSON] не чинити їй перешкод у спілкуванні з їхніми спільними дітьми, надавати можливість бачитись із ними, спілкуватись та піклуватись про них. На вказану заяву, їй було надано відповідь, в якій рекомендовано звернутися із заявою до органу опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними, оскільки вона проживає окремо від дітей. У подальшому відповідачка повторно звернулася із заявою до органу опіки та піклування, однак така тричі не з`явилась на засідання комісії. Допитана з дотриманням порядку, передбаченого ст.232 ЦПК України, малолітня [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснила, що два з половиною роки тому вся її сім`я, яка складалася з батька (позивача), матері (відповідачки), брата та її самої ( [PERSON] ), переїхала жити з с.Чишки до м.Мостиська. Вказала, що близько року мама не проживає разом з ними. На даний час вона (свідок) та її брат проживають разом з батьком [PERSON] , позивачем по справі. Вона (свідок) зазначила, що не часто спілкується з мамою [PERSON] : здебільшого розмовляють по телефоні, хоча відповідачка телефонує рідко. Повідомила, що була в мами двічі навесні, а також зустрічалися з нею в місті; до школи така приїжджала лише один раз. Їхній батько [PERSON] ставиться до них (дітей) нормально, не б`є їх, з ним їм добре жити. Допитаний з дотриманням порядку, передбаченого ст.232 ЦПК України, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні повідомив наступне: спочатку його сім`є проживала в с.Чишки, однак в березні 2024 року переїхали жити до м.Мостиська. На даний час він проживає з батьком та сестрою, оскільки його мама [PERSON] мешкає окремо. Коли відповідачка [PERSON] пішла з дому, вона не пропонувала їм (дітям) іти з нею. Він (свідок) зазначив, що бачив маму [PERSON] приблизно пів року тому, а востаннє вона приїжджала до них у січні 2025 року. Телефонує вона рідко, зокрема коли телефонує, то запитує як у нього справи та чи все добре, пропонує приїхати до неї. Востаннє мама телефонувала близько трьох місяців тому, зокрема за літо були три дзвінки. Він (свідок) сам до відповідачки не телефонує. Свідок вказав, що бажає проживати з батьком, оскільки той не ображає та не б`є його з сестрою. Крім того, підтвердив, що батько [PERSON] займається їхнім вихованням. ІV. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 12.11.2024р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей; залучено орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області до участі в даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 24.06.2025р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі; призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 30.09.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Борисенка В.В. про витребування доказів. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 17.11.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Демчук Г.В. про закриття провадження. V. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сторони з 08 жовтня 2008 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 12.09.2024р. Від даного шлюбу в сторін народилися діти: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Сторони більше року проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Сторони по справі: позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 23.01.2012р. Крисовицькою сільською радою Мостиського району Львівській області та неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції Львівської області. З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканця [ADDRESS] , відомо, що позивач [PERSON] за вказаною адресою проживає разом зі своїми дітьми: [PERSON] та [PERSON] . З витягів з Реєстру територіальної громади встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18.12.2024 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно характеристики за місцем проживання, позивач [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони. Позивач [PERSON] є працевлаштованим (фоп), має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я. Рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №11 від 20.12.2024р. затверджено висновок органу опіки щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Із змісту вказаного висновку вбачається, що з метою визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , недопущення порушень її інтересів, які охороняють та забезпечують такі права, а також те, що не встановлено перешкод для спільного проживання дитини з батьком, службою у справах дітей Мостиської міської ради 13.12.2024 року було здійснено комісійний виїзд та проведено обстеження житлових умов гр. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Під час візиту було з`ясовано, що будинок новозбудований, двоповерховий, власником будинку є заявник. Сім`я проживає в будинку, загальною площею 19,7 кв.м, житлова площа - 97,7 кв.м, що складається із чотирьох кімнат, кухні, коридору, двох ванн. У помешканні створенні належні умови для проживання та повноцінного виховання дитини. Дочка має окрему кімнату, яка є просторою, умебльованою відповідно до її потреб, де облаштовано місце для сну, занять та відпочинку, дитина забезпечена одягом, взуттям, іншими необхідними речами, книгами, в наявності є продукти харчування в достатній кількості, комп`ютерна техніка, шкільне приладдя. Створено належні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дитини. Збережено належний санітарно-гігієнічний стан житла. В ході розмови з`ясовано, що проживання дочки з батьком буде відповідати інтересам дитини, її всебічному розвитку. Також органом опіки встановлено, що син [PERSON] самостійно визначив місце проживання з батьком [PERSON] , де і проживає. З`ясовано у бесіді з дітьми, що у них з батьком склалися дружні стосунки. Батько виявив бажання, щоб діти проживали разом з ним і вихованням займався він, оскільки повністю опікується інтересами та потребами дітей, піклується про них. Усвідомлює та розуміє свою відповідальність щодо належного виховання та утримання дочки. Мати дочки постійно проживає окремо за адресою: [ADDRESS] . Тривалий час не підтримують подружні відносини. Після розлучення батьків дочка проживає з батьком і перебуває на його утриманні. Враховуючи викладене та те, що син [PERSON] самостійно визначив місце проживання з батьком, а дочка [PERSON] проживає разом з батьком, де для неї створені належні умови для виховання та гармонійного розвитку, а також бажання самої дитини, виконавчий комітет Мостиської міської ради, як орган опіки та піклування вважає місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] залишити з батьком. Крім того, судом встановлено, що на примусовому виконанні в старшого державного виконавця Мостиського ВДВС у Яворівському районі Львівської області ЗМУМЮ знаходиться судовий наказ №448/1695/24, виданий 6 листопада 2024 року Мостиським районним судом Львівської області про стягнення аліментів з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 (однієї третьої) частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16.09.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах станом на 29.04.2025 року відсутня заборгованість боржника [PERSON] зі сплати аліментів відповідно до вищезгаданого виконавчого документа. VІ. Застосовані судом норми права. Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 (пояснювальна записка). Пункт 36 у всіх справах, пов`язаних з дітьми, першочергова увага повинна надаватися найкращим інтересам дитини. Оцінка ситуації має бути зроблена точно. Ці керівні принципи сприяють розвитку міждисциплінарних методів оцінки кращих інтересів дитини, визнаючи, що це є складним процесом. Ця оцінка стає ще складнішою, якщо ці інтереси повинні бути збалансовані з інтересами інших зацікавлених сторін, таких як інші діти, батьки. Це має бути зроблено професійно, в кожному конкретному випадку на індивідуальній основі. Пункт 37 Найкращі інтереси дитини завжди повинні розглядатися в поєднанні з іншими правами дітей, наприклад, правом бути почутою, правом на захист від насильства, правом не бути розлученою з батьками. Комплексний підхід має бути правилом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі № 402/428/16ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди. Згідно із ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтеюст.153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно дост.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. За п.2 ч.1ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п.2 ч.1ст.164 СК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зазначено, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком/матір`ю (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Велика Палата Верховного Суду вказала, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе у випадках, зокрема, коли особа самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено наявності підстав для подальшого самостійного одноособового виховання та утримання дітей. Відповідачка [PERSON] , незважаючи на обмежену участь у вихованні дітей, юридично залишається матір`ю дітей з усіма правами та обов`язками, передбаченими Сімейним кодексом України. Відсутність активної участі матері у вихованні дітей не є тотожною повній відсутності такої участі та не є самостійною підставою для встановлення факту самостійного виховання без наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють виконання матір`ю своїх обов`язків. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VІI. Висновки суду. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 4 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц зазначив про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. У випадку відсутності спору щодо визначення місця проживання, між батьками, як визначено у ч.1 ст.109 СК України, може бути укладений письмовий договір про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Однак, такого змісту договір сторони по справі не укладали. Таким чином, сама по собі відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дітей разом із позивачем, тобто батьком дітей дитини, не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини Звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з ним свідчить про те, що добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої доньки та неповнолітнього сина, сторони не досягли. Разом із тим позивач [PERSON] , звертаючись до суду з вимогою про визначення місця проживання дітей, пов`язує таку вимогу із подальшим самостійним вихованням та утриманням. Водночас, як вже було встановлено судом, судовим наказом Мостиського районного суду Львівської області від 06.11.2024 року у справі №448/1695/24 стягуються з відповідачки [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку. Отже, сам факт наявності судового наказу про стягнення аліментів свідчить про те, що відповідачка [PERSON] юридично визнана зобов`язаною утримувати дітей і несе відповідну відповідальність за невиконання цього обов`язку. У випадку, наявності заборгованості по аліментах, така є підставою для застосування до боржника заходів примусового виконання, передбачених законодавством України, проте сама по собі не є достатньою підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини. Суд не ставить під сумнів, що позивач [PERSON] забезпечує дітей матеріально та створює належні умови для їх проживання та розвитку. Однак, сам факт матеріального забезпечення дітей батьком, з огляду на вказані обставини, не є достатньою підставою для задоволення вимог позивача в частині самостійного виховання та утримання дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 141 та ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим, згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. З метою повного та всебічного розгляду справи, суд заслухав думку малолітньої [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] у судовому засіданні, які в присутності представника органу опіки та піклування (третьої особи по справі) висловили своє бажання проживати з батьком. При цьому суд враховує те, що відповідачка [PERSON] не заперечує щодо факту проживання дітей з батьком. Крім того, обставин перешкоджання батьком участі матері у вихованні дітей і спілкуванні з ними, судом не встановлені. Фактів аморальної поведінки батька стосовно дітей, що шкодило б інтересам дітей, зокрема виховання останніх у дусі неповаги до матері, судом також не встановлено. Визначення місця проживання дітей разом із батьком є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право матері на повагу до її сімейного життя, однак з огляду на встановлені обставини, досліджені докази та з метою захисту здоров`я і прав дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів, суд вважає, таке втручання є пропорційним зазначеній легітимній меті та не порушує відповідне право матері у світлі пункту 2 вказаної статті. Мати дітей, безумовно, має відігравати важливу роль у їхньому житті та розвитку, зобов`язана піклуватися про них незалежно від того, з ким діти будуть постійно проживати. Визначення місця проживання дітей із батьком не позбавляє мати батьківських прав і не звільняє її від виконання батьківських обов`язків, тому суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору чи з дітьми визначене місце проживання дитини можна змінити як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що право дитини на місце проживання розкрите через право батьків на визначення місця проживання дитини (стаття 160 СК України). Так, відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В свою чергу, відповідно до частин другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Схожі за змістом норми містяться і у ст. 160 СК України, зокрема, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч. 3 цієї статті). На момент звернення до суду із даним позовом сину сторін [PERSON] було вже чотирнадцять років, а тому, як вважає суд, неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , з урахуванням його віку, самостійно визначив своє місце проживання разом із батьком, а законом не передбачено вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, тому позов в частині визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком [PERSON] не підлягає задоволенню. В свою чергу, вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги матеріальний, житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, обставини щодо психологічного стану дітей, їхнього ставлення до батька та матері, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - [PERSON] , такий є фізично здоровим, працездатним, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, має можливість та бажання займатись її вихованням, матеріалами справи підтверджено факт тривалого проживання дитини разом з батьком, за місцем проживання якого в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, суд, з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, а також з урахуванням позиції відповідачки, яка не заперечувала щодо проживання дочки з батьком, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою не встановлено. Отже, на переконання суду, позовна вимога в частині визначення місця проживання дочки [PERSON] із батьком [PERSON] , з яким вона самостійно (без матері) проживає із жовтня 2024 року та який створив їй належні умови для виховання, навчання та розвитку,- підлягає задоволенню. Водночас, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд не позбавляє матір її права та можливості особистого спілкування з дитиною. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з наведених вище мотивів та підстав. При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу [PERSON] , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. VІII. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №7591-7102-5323-2359 від 10.10.2024р. позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211, 20 грн. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено частково, то у відповідності до вимог ст.ст.133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені ним судові витрати, а саме судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам - у розмірі 605,60 грн.

Outcome: partial