Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

14.07.2025 представник позивача, адвокат Пилипенко Сергій Валентинович, звернулася до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», що зареєстрований судом 15.07.2025, мотивуючи тим, що 11 вересня 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту №11212798000, відповідно до якого Банк надав позичальнику у позику грошові кошти в іноземній валюті у сумі 19000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 11 вересня 2017 року згідно з графіком повернення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,4% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між банком та [PERSON] 11.09.2007 був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого, остання зобов`язувалася відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору. АКІБ «Укрсиббанк» свої зобов`язання виконав належним чином та надав позичальнику обумовлену Кредитним договором суму коштів. 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей - Колект» укладено договір Факторингу №1, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги, за яким ТОВ «Кей - Колект» одержало право грошової вимоги відносно осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», у тому числі і за Кредитним договором №11212798000 від 11.09.2007 та Договором поруки №140613 від 11.09.2007. У зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем своїх зобов`язань за Кредитним договором та Договором поруки ТОВ «Кей-Колект» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення заборгованості. 08.04.2013 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 1003/19769/12 стягнуто на користь ТОВ «Кей-Колект» солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за Кредитним договором №11212798000 від 11.09.2007 в розмірі 179707,42 грн. Для примусового виконання рішення видані виконавчі листи. З моменту ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості по 23.02.2022 в рахунок її погашення надійшло шістнадцять платежів на загальну суму 15180,68 грн. Таким чином, станом на 23.02.2022\~ залишок заборгованості відповідачів перед ТОВ «Кей-Колект» складав 164 526,74 грн. (179707,42-15180,68), що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України є підставою для нарахування на суму простроченого грошового зобов`язання 3% річних та інфляційних втрат. Окремо, звертаємо увагу на те, що розмір заборгованості відповідачів визначено судом у національній валюті України гривні, через що кредитор позбавлений можливості коригувати суму заборгованості відповідно до коливань курсу національної валюти по відношенню до іноземних валют, але не позбавлений права на відшкодування втрат у відповідності до вимог статті 625 ЦК України, що є належним і допустимим способом захисту майнового права та інтересу кредитора і узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом в постановах від 13.01.2021 по справі № 127/13406/18, від 08.12.2022 по справі 921/542/20. Тому, просив у судовому порядку стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь «КЕЙ - КОЛЕКТ» суму 3% річних у розмірі 24178,66 грн, суму інфляційних страт у розмірі 79782,96 грн, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. 07.08.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 22.09.2025 09:00. 22.09.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 29.10.2025 10:00, у зв`язку з неявкою відповідачів. 29.10.2025 судом постановлено ухвалу, якою виправлено описку в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.08.2025, зазначивши ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) відповідачки [PERSON] . 29.10.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 17.11.2025 11:30, на підставі ч. 2, ч. 4 ст. 223 ЦПК України. 17.11.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи, згідно ч. 4 ст. 223, ст.280-281 ЦПК України. Представник позивача, адвокат Пилипенко Сергій Валентинович, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, позов просив задовольнити та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений належним чином, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що 11.09.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було договір про надання споживчого кредиту №11212798000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у позику грошові кошти в іноземній валюті у сумі 19000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 11 вересня 2017 року згідно з графіком повернення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,4% річних. Також, 11.09.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір поруки №140397, відповідно до умов якого, остання зобов`язувалася відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору. 06.02.2009 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту №11212798000 від 11.09.2007. 06.02.2009 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №140397 від 11.09.2007. 08.04.2013 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №1003/19769/12, провадження №2/357/693/13, яке набрало законної сили 30.04.2014, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ - КОЛЕКТ» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, задоволено та стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ - КОЛЕКТ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту№11212798000 від 11.09.2007 у розмірі 179707,42 грн. Також, вказаним рішенням суду встановлено, що 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей - Колект» укладено договір Факторингу №1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких відбулися відступлення права вимоги, за яким ТОВ «Кей - Колект» одержало право грошової вимоги відносно осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», у тому числі і за кредитним договором №11212798000 від 11.09.2007 та договором поруки №140613 від 11.09.2007. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №1003/19769/12, провадження №2/357/693/13 було видано виконавчий лист, про стягнення з [PERSON] користь ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11212798000 від 11.09.2007 у розмірі 179707,42 грн, на підставі якого БЦ РВ ДВС ГТУЮ У Київській області 04.10.2016 було відкрито виконавче провадження №52573199, яке на даний час завершено. У період з 27.04.2017 до 17.09.2019 відповідачем - [PERSON] , у рахунок погашення за договором про надання споживчого кредиту №11212798000 від 11.09.2007, було здійснено шістнадцять платежів на загальну суму 15180,68 грн, що підтверджується випискою по рахунку. Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються відповідачами. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За змістом ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ст.599 ЦК України. Відповідно до ч.1, ч.2\~ ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. У пункті 8.22 постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Велика Палата Верховного Суду зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також, відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою\~ боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) та у постанові Верховного Суду у справі У даному випадку встановлено, що відповідачі мають перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору про надання споживчого кредиту №11212798000 від 11.09.2007, на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2013 у справі №1003/19769/12, провадження №2/357/693/13, яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ - КОЛЕКТ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11212798000 від 11.09.2007 у розмірі 179707,42 грн. Внаслідок невиконання боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16. Отже, враховуючи ту обставину, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати грошових коштів, ТОВ «КЕЙ - КОЛЕКТ», як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2013 у справі №1003/19769/12, провадження №2/357/693/13. Позивач просить стягнути з відповідачів 3% річних від простроченої суми 164526,74 грн за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 у розмірі 24178,66 грн. Так, станом на 23.02.2022 борг відповідачів: [PERSON] , [PERSON] перед Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ - КОЛЕКТ» складає 164526,74 грн, за вирахуванням суми коштів у розмірі 15180,68 грн, які надійшли на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.04.2013 у справі № 1003/19769/12, яким була встановлена сума простроченої заборгованості (179707,42 грн). Суд, перевіривши розрахунок позивача 3% річних за період з 02.04.2017 до 23.02.2022, де кількість днів прострочення складає 1789 днів, дійшов висновку, про стягнення з відповідачів на користь позивача 3% річних у розмірі 24178,66 грн. Також, позивач просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати за період 02.04.2017 до 23.02.2022у розмірі 79782,96 грн. Згідно із інформацією про індекси інфляції розміщеної на офіційному сайті Держстандарту, за період з квітня 2017 року по лютий 2022 року включно, визначено такий сукупний індекс інфляції 148,49%. Суд, перевіривши розрахунок позивача інфляційних втрат у відповідності до ст. 625 ЦК України за період з 02.04.2017 до 23.02.2022, дійшов висновку, про стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 79782,96 грн. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідачі відзив з відповідними доказами із запереченнями проти позову та в спростування доводів позивача до суду не подали. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам поданим позивачем у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно\~ ст.\~ 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі сплаченого судового збору по 1211,20 грн з кожного.

Outcome: approved