Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

[PERSON] 31.01.2024 звернулася до суду з позовом та згідно заяви про уточнення позовних вимог від 07.03.2025 просила суд: - зобов`язати Житомирське комунальне книжково-газетне видавництво «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради (в подальшому ЖККГВ «Полісся» ЖОР): винести наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади з 26.01.2023; внести записи до трудової книжки [PERSON] про день її прийняття на роботу та дату звільнення з 26.01.2023; подати звітність до податкового органу про нарахування єдиного внеску за відпрацьовані дні [PERSON] у період жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року; - стягнути з Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на користь [PERSON] недоплачену заробітну плату у розмірі 70 276,49 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64 002,06 грн., вихідну допомоги при звільненні 33489,45грн., моральну шкоду - 100 000 грн., понесені судові витрати. В обгрунтування позову зазначено, що [PERSON] з 1995 працює в Житомирському комунальному книжково-газетному видавництві «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради на посаді техніка з обліку замовлень. У зв`язку із хворобою чоловіка, 26.01.2023 позивач написала на ім`я в.о. директора ЖККГВ «Полісся» ЖОР Антонюк Д.П. заяву про звільнення згідно ст.38 КЗпПУ України. Останнім робочим днем стало 26.01.2023. В день звільнення з позивачем не було здійснено розрахунок та виплату всіх належних сум при звільненні, не видано трудової книжки, наказ про звільнення також не виносився. Позивач неодноразово зверталася до відповідача із заявами про звільнення та розрахунок, які були проігноровані. Шляхом направлення на адресу відповідача цінного листа 05.12.2023 позивачем подано відповідачу повторну заяву про звільнення в порядку ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем умов трудового договору, яка залишена без розгляду. Також позивач вказала, що відповідачем у період з жовтня по грудень 2022 та у період січня 2023 звіти про суми нарахованих заробітних плат та суми утриманого податку до податкових органів не подавалися. Також позивач стверджує, що відповідач має заборгованість по заробітній платі за період з січня 2022 по січень 2023року в сумі 70276,54грн. У зв`язку із порушенням відповідачем трудового законодавства [PERSON] просить вимоги позовної заяви задовольнити. Від представника позивача Капустинської Г.О. 20.11.2025р. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Вимоги позовної заяви підтримала та просила задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. Судові повістки, направлені на адресу відповідача, отримані представниками підприємства, що підтверджується підписами на рекомендованих повідомленнях. Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення виходячи з наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи, пояснень [PERSON] , показів свідків встановлено, що [PERSON] з 1995 року працює на посаді техніка з обліку замовлень ЖККГВ «Полісся» ЖОР. [PERSON] також стверджує, що 26.01.2023 надала особисто виконуючому обов`язки директора ЖККГВ «Полісся» ЖОР [PERSON] заяву на звільнення за власним бажанням за ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку із необхідністю догляду за чоловіком інвалідом І групи. На підтвердження даних обставин суду надано копії: заяви [PERSON] на звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с.10); довідки до акта огляду МСНК №088304 серії 12 ААГ від 28.10.2022, згідно якої [PERSON] присвоєно першу групу інвалідності з 19.09.2022 і такий потребує постійного стороннього догляду; свідоцтва про одруження від 23.09.1995 серії [NUMBER] (а.с.48). Вбачається, що 10.03.2023 позивач направила на адресу відповідача заяву про видачу трудової книжки та проведення остаточного розрахунку, що підтверджується копією такої заяви а також описом вкладення до поштового відправлення, квитанцією та накладною Укрпошти (а.с.11, 12). Відповідач не надав доказів видачі наказу про звільнення [PERSON] , проведення розрахунку та видачі трудової книжки. Позивач 10.10.2023 повторно направила на адресу відповідача заяву про видачу трудової книжки та проведення остаточного розрахунку, яка залишена без відповіді та виконання (а.с.13 - 15). В подальшому, 05.12.2023 позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення з 06.12.2023 за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням умов трудового договору, та проведення остаточного розрахунку у день звільнення (а.с. 25- 27). На момент розгляду справи судом відповідач не надав докази винесення наказу про звільнення [PERSON] , видачі їй трудової книжки та проведення розрахунку. Також не надав відповідач відзиву на позов та будь-яких доказів на спростування доводів та вимог позивача. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] подавала заяву на звільнення у січні 2023, однак вона офіційно працевлаштована, її не звільнили, трудова книжка останньої ще перебуває у ЖККГВ «Полісся» ЖОР. Таким чином обставини справи свідчать на користь того, що між сторонами виник спір на предмет виконання роботодавцем обов`язку перед працівником щодо звільнення, видачі трудової книжки, здійснення виплат, відшкодування моральної шкоди. За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 4 ч.1 ст.36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно із ч.1 ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Позивачем зазначено, що заяву про звільнення від 26.01.2023 вона особисто вручила виконуючому обов`язки директора ЖККГВ «Полісся» ЖОР Антонюк Д.П., що відповідач не заперечив. Також позивач стверджує, що день подачі заяви про звільнення 26.01.2023 став останнім її робочим днем. Станом на день звернення до суду відповідач ігнорує свій обов`язок перед позивачем провести звільнення відповідно до чинного законодавства. Права працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У Постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 369/1906/18 суд встановив, що неприйняття керівником роботодавця відповідного управлінського рішення за заявою позивача про звільнення за власним бажанням є порушенням гарантованого у статті 43 Конституції України права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. З доказів, які містяться в матеріалах справи, не вбачається наявність спільного волевиявлення [PERSON] та відповідача на припинення трудових відносин, а тому суд вважає, що наявні підстави зобов`язати ЖККГВ «ПОЛІССЯ» ЖОР винести наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади техніка з обліку замовлень з 26.01.2023 на підставі заяви від 26.01.2023 за ч.1 ст.38 КЗпП України у зв`язку із необхідністю догляду за чоловіком з інвалідністю І групи. Відповідно до ч.1 ст.48 КЗпП основним документом, який підтверджує трудову діяльність працівника, є його трудова книжка. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи (ч. 2 ст. 24 КЗпП). Працівникам, які вперше стають на роботу, трудові книжки оформляються підприємством (ч. 3 ст. 48 КЗпП). Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29.07.1993 №58) Обов`язок щодо зберігання трудових книжок покладається на працівника. Роботодавець, в свою чергу, повинен забезпечити внесення записів до трудової книжки на вимогу працівника. Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства підлягає до задоволення вимога позивача про зобов`язання ЖККГВ «ПОЛІССЯ» ЖОР внести записи до трудової книжки [PERSON] про звільнення з 26.01.2023. Разом з тим не підлягає до задоволення позовна вимога про внесення до трудової книжки запису про день прийняття на роботу, оскільки така не обгрунтована, не надано доказів, що запис у трудовій книжці [PERSON] про прийняття на роботу відсутній. Докази в матеріалах справи, зокрема, довідка форми ОК -5, свідчать на користь того, що позивач була прийнята на роботу та працювала офіційно. Відповідно до вимог ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Суд зауважує, що ухвалою від 08.10.2024 зобов`язано відповідача надати суду наступні докази: довідку про нараховану та виплачену [PERSON] заробітну плату за період з січня 2022 року по 06 грудня 2023 року; довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, розбита помісячно, із зазначенням окремо кожного виду виплати (заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, індексація, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, інші виплати), станом на 06.12.2023 року; табель обліку робочого часу з червня 2022 року по 06 грудня 2023 року; довідку про розмір утриманих та сплачених за [PERSON] податків з січня 2022 року 06 грудня 2023 року; посадову інструкцію/функіональні обов`язки [PERSON] ; довідку-розрахунок невикористаної відпустки [PERSON] . Відповідач вимоги ухвали суду щодо подачі доказів не виконав та не спростував розрахунок відповідача щодо заборгованості по заробітній платі. А тому суд за наявними матеріалами, зокрема, довідкою форми ОК 5 щодо застрахованої особи [PERSON] , розрахунковими листами, наданими позивачем, відомостями податкового органу про нараховану заробітну плату, перевіривши розрахунки позивача, вважає за необхідне стягнути з відповідача 70276,49грн. заборгованості із заробітної плати. Відповідно до приписів ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Останніми місяцями роботи позивача є листопад та грудень 2022 року. Відповідно, середньоденна заробітна плата розраховується наступним чином: (10915,20грн.+10925,20грн.):(22+22 р.д.)=496,14грн. За період розрахунку 6 місяців, а саме - з 01.02.2023 по 01.07.2023, минуло 129 робочих днів. Виходячи з вищевикладеного розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає до стягнення з відповідача на користь [PERSON] становить 129 р.д. * 496,14грн = 64002,06грн. Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників. В статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. До страхових внесків віднесені, зокрема, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. У пункті 1 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Як передбачено у пунктах 1, 2, 4 і 10 частини 2 статті 6 Закону України № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування; 10) повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей; Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Як вбачається з довідки ОК-5 а також відомості про нарахування заробітної плати відповідачем у період з жовтня по грудень 2022, січень 2023 нарахування та звіти до державної податкової служби України не подавались (а.с. 42 46, 162-165), а тому наявні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання Житомирського комунального книжково-газетного видавництва «ПОЛІССЯ» Житомирської обласної ради подати звітність до податкового органу про нарахування єдиного внеску за відпрацьовані дні [PERSON] . Окрім іншого позивач,

Outcome: partial