Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] (надалі [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] (надалі [PERSON] ), третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, у якому, просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що із 13 липня 2017 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2022 року. У даному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . Відповідач виїхав за межі території України у 2019 році до Республіки Польща та з того часу з дитиною не спілкується, не цікавиться життям та здоров`я сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток. Син постійно проживає з матір`ю та перебуває на повному її утриманні та вихованні. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Ухвалою судді від 07.02.2025 відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести її розгляд у порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав. Протокольною ухвалою судді 26.08.2025 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської радив судовому засіданні підтримала висновок комісії з питань захисту прав дитини щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенні до малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано (рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2022 року). У даному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 13 лютого 2018 р. Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. 10.10.2023 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 10.10.2023 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції). Відповідно до акту про встановлення факту проживання громадянина, складеного 20.06.2024 ДП «Дружба сервіс - житло 2», за адресою: [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , [INFO] (не зареєстрований за даною адресою). Вказане також підтверджується довідкою ДП «Дружба сервіс - житло 2» ПП «Дружба сервіс житло - 1» від 20.06.2024 № 166. Згідно з довідкою Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 7 з поглибленим вивченням іноземних мов від 16.01.2025 № 02-20/19, [PERSON] дійсно навчається у 1-Б класі даного освітнього закладу. Як вбачається із довідки Тернопільського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 34 від 06.06.2024 № 49, [PERSON] , [INFO] , здобував дошкільну освіту в даному закладі. Вихованням, доглядом, створенням необхідних умов для гармонійного розвитку дитини займалася мати. Батько, [PERSON] , не приймав участі у житті сина, не сприяв створенню належних умов та середовища щодо виховання та зростання дитини, не виявляв батьківського піклування та уваги. Як вбачається із інформації, викладеній у листі №01.1-04/612, складеного 30.05.2025 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» ТМР, дитина [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває на обліку у лікаря педіатра амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП «ЦПМСД`ТМР №4. Декларацію про вибір лікаря первинної ланки щодо надання медичної допомоги дитині подано матір`ю дитини [PERSON] 22.02.2024 року. Із рапорту лікаря - педіатра відомо, що на прийом до лікаря з приводу захворювань, а також на профілактичні огляди та проведення профілактичних щеплень дитина приходила в супроводі матері. Інформовані згоди на проведення профілактичних щеплень (24.04.2018р., 26.07.2018р., 30.08.2018р., 09.10.2018р., 12.02.2019 р„ 14.08.2019 р„ 03.03.201 р., 21.08.2024 року,) підписані також матір`ю дитини [PERSON] . Згідно довідки № 02-20/161, виданої 27.05.2025 Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 7 з поглибленим вивченням іноземних мов ТМР, відповідно до інформації класного керівника про участь батьків учня [PERSON] у шкільному житті дитини, учень 1-Б класу [PERSON] навчається у закладі з 2024 року, регулярно відвідує заняття у школі. Дитина завжди охайна, доглянута, бере активну участь у позаурочному житті класу. Мати, [PERSON] спілкується з вчителями, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини, бере активну участь у житті класу, допомагає у організації позакласних заходів, забезпечує високий рівень навчання дитини. Батько, [PERSON] , особисто з вчителями не спілкувався, не телефонував. Батьківські збори відвідувала матір. Згідно Висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 02 липня 2025 р. №903, орган опіки та піклування беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенні до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Будучи допитаними в судовому засіданні, в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду факти, що відповідач [PERSON] з 2019 року повністю перестав цікавитись життям малолітнього сина [PERSON] , не телефонує до нього, не бере жодної участі у його вихованні та утриманні, не спілкується із ним. Дитина перебуває лише під опікою матері та на її утриманні. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 15,16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав. Європейський Суд з прав людини у пунктах 54, 55, 56, 59 свого рішення у справі «Хант проти України» (Hant v. Ukraine) від 07 грудня 2006 року зазначив, «…що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden (№2), від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, п.90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір`ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. Суд не має сумнівів, що такі доводи можуть бути належними. Однак, звертаючись до усталеної прецедентної практики Суду щодо статті 8, яка виключає імпліцитні процедурні вимоги, необхідно визначити, чи був заявник залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень…». Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Згідно ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, заслухавши пояснення позивача, а також представника третьої особи, оцінивши та дослідивши докази у даній справі, а також у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити. Задовольняючи позов, суд зазначає, що умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Судом при розгляді справи встановлено, що поведінка відповідача [PERSON] відносно свого сина [PERSON] є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а також те, що відповідач із 2019 року не бере жодної участі у житті дитини, не допомагає їй матеріально, не цікавиться її життям, свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому, таке нехтуванням відповідачем своїми батьківськими обов`язками підтверджено у повній мірі наведеними вище доказами, які проаналізовано судом у судовому засіданні, а також поясненнями свідків. При цьому, висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , суд не бере до уваги, оскільки вважає, його таким, що не містить жодних об`єктивних даних, які б підтверджували відсутність винних дій в ухиленні батька від виховання дитини, та не відповідає наведеним вище доказам. У висновку органом опіки та піклування не зазначено чи виконує [PERSON] свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання сина [PERSON] та чи здатний відповідач забезпечити синові розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Тому, враховуючи інтереси малолітньої дитини, необхідність умов для її нормального виховання та розвитку, суд вважає, що відповідача [PERSON] ,слід позбавити батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини: сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною 3 ст. 166 Сімейного кодексу України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 06 років до 18 років, суд вважає, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] у розмірі (однієї чверті) усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 20 листопада 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 1 211,20 грн. судового збору, сплаченого при зверненні із позовом в суд. На підставі наведеного,

Outcome: approved